Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. Серія: Історія
Спеціальність: 011 – Історія та археологія Фахова реєстрація (категорія «Б»): Наказ МОН України № 220 від 21.02.2024 р. (додаток 4) Періодичність: 2 рази на рік ISSN (Print) 2307-7778
МОНЕТИ ЯК ДЖЕРЕЛО ВИВЧЕННЯ ТОРГОВЕЛЬНИХ МАРШРУТІВ НА ТЕРИТОРІЇ УКРАЇНИ (СЕРЕДИНА XIV СТ.)
У статті розглянуто дані нумізматики про торговельні шляхи на теренах України в середині ХІV ст. Мета дослідження – реконструювати торговельні шляхи на території України в середині XIV ст. на основі аналізу нумізматичних матеріалів, зокрема знахідок празьких грошів та золотоординських монет. Методологічна основа ґрунтується на археологічному джерелознавстві, стратиграфічному та типологічному аналізі монетних комплексів, а також компаративному порівнянні з писемними й картографічними джерелами. У роботі застосовано методи просторового аналізу розповсюдження монет, хронологічної синхронізації археологічних пам’яток та інтерпретації монет як індикаторів економічних і торговельних контактів. Наукова новизна дослідження полягає у вперше здійсненій спробі системно пов’язати нумізматичні знахідки середини XIV ст. з конкретними торговельними маршрутами, зокрема зі «Львівською дорогою» до Чорномор’я, а також у виявленні ролі золотоординських центрів Побужжя та Подністер’я як ключових вузлів регіональної торгівлі. Особливу увагу приділено Торговицькому скарбу, знахідкам на городищах Баликлей, Зелена Липа та інших пам’ятках, що дало змогу уточнити хронологічні межі функціонування торговельних комунікацій та їх залежність від політичної ситуації в регіоні. У висновках зазначається, що нумізматичні матеріали середини XIV ст. є надійним джерелом для реконструкції торговельних шляхів, оскільки вони фіксують реальні економічні зв’язки між Галичиною, Поділлям, золотоординськими центрами та Чорномор’ям. Поширення празьких грошів у солевидобувних районах та золотоординських містах свідчить про існування активних торговельних маршрутів, пов’язаних із транспортуванням солі, срібла та інших стратегічних товарів. Виявлено, що в умовах політичної нестабільності, епідемії чуми та воєнних конфліктів саме регіональні шляхи через Південний Буг і Дністер набули особливої значущості. Контроль над цими маршрутами забезпечував доступ до ресурсів і формував стратегічні пріоритети як місцевих князів, так і Золотої Орди. Дослідження підтверджує важливу роль нумізматики в археологічній реконструкції середньовічних торговельних мереж.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМУВАННЯ МІСЬКОГО АПАРАТУ РАДЯНСЬКОЇ ВЛАДИ (1920–1921 РОКИ): НА ПРИКЛАДІ МІСТА СЛАВУТИ
Мета дослідження – проаналізувати процес створення та діяльності міського апарату влади в прикордонних містечках УСРР в перші роки оформлення радянської влади (1920–1921 рр.). Об’єктом дослідження обрано містечко Славуту (теперішній Шепетівський район Хмельницької області), яке у досліджуваний період було одним з найактивніших центрів впровадження радянської влади у прикордонній зоні. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму та міждисциплінарного підходу. У роботі застосовано методи історико-джерелознавчого аналізу для вивчення архівних документів, зокрема матеріалів статистичного характеру, діловодної документації органів місцевої та районної влади. Наукова новизна полягає в тому, що на основі аналізу широкого кола архівних джерел вперше проаналізовано, як відбувалося становлення більшовицьких (радянських) органів влади на місцях, які методи та прийоми застосовувалися цією владою під час керівництва міським господарством. Стаття сприятиме глибшому розумінню впровадження більшовицької системи управління та формування радянського бюрократичного апарату на українських землях. Висновки. З остаточною окупацією теренів Правобережної України у 1920-му році та формуванню радянсько-польського кордону в містах прикордонної смуги розпочався процес формування органів більшовицької місцевої влади. Як і в інших населених пунктах України цей процес був спрямований на створення жорсткої вертикальної системи управлінських статусів, де нижчий орган підпорядковувався єдиному вищому органу влади. Однак, прикордонний статус даних містечок вносив свої корективи в цю вертикаль впроваджуючи подвійне, а часом й потрійне підпорядкування місцевої влади – місцевим цивільним радам, місцевим революційним комітетам та командуванню дислокованих тут військових частин. Характерною рисою системи управління прикордонних міст був той факт, що волосні виконавчі комітети та міські ради в 1920–1921 рр., по суті, виконували роль структурних підрозділів-відділів місцевих волосних революційних комітетів. Наступною характерною рисою системи місцевого управління в 1920–1921 році стало явище формування кадрового потенціалу, який визначався не доведеними зверху нормативами, а виключно наявністю тих чи інших працівників на місцях.
ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРОТИБОРСТВО: ЕВОЛЮЦІЯ КОГНІТИВНИХ СТРАТЕГІЙ США ПІСЛЯ ЗАВЕРШЕННЯ ХОЛОДНОЇ ВІЙНИ (1991–2014 РР.)
Мета дослідження полягає у всебічному аналізі еволюції когнітивних стратегій Сполучених Штатів Америки в межах інформаційного протиборства в період 1991–2014 рр. як складника трансформації військово-стратегічної компоненти після завершення Холодної війни.Особлива увага приділена процесу переходу від концепції «м’якої сили» до формування системного підходу в плануванні й реалізації інформаційних операцій, спрямованих на досягнення когнітивної переваги. Методологія дослідження базується на принципах історизму, наукової об’єктивності, системності й міждисциплінарності. Використано загальнонаукові (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-історичні (порівняльно-історичний, історико-генетичний, історико-типологічний) методи. Наукова новизна полягає в спробі системно осмислити когнітивний вимір американських інформаційно-психологічних операцій як послідовний процес переходу від інформаційного домінування до управління поведінковими моделями противника. Доведено, що між 1990-ми та початком 2010-х рр. відбувалася поступова інституціоналізація когнітивних практик у воєнних доктринах США, зумовлена еволюцією комунікаційних технологій, війнами на Балканах, в Афганістані та Іраку. Висновки. З’ясовано, що досвід зазначеного періоду заклав основи сучасної парадигми когнітивної війни, у межах якої інформаційно-психологічне протиборство стало інструментом досягнення стратегічної переваги через вплив на сприйняття, рішення та поведінку противника.
ІСТОРІЯ ТЕРНОПОЛЯ МІЖВОЄННОГО ПЕРІОДУ В РЕЦЕПЦІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ДОСЛІДНИЦІ ЛЮБОМИРИ БОЙЦУН
Метою статті є аналіз історії Тернополя міжвоєнного періоду в рецепції української дослідниці Любомири Бойцун (1945–2015). Методологія дослідження ґрунтується на принципах істо- ризму та міждисциплінарного підходу; у роботі застосовано історико-генетичний, історико-типологічний та історико-системний методи, а також методи джерелознавчої критики й контент-аналізу.Наукова новизна дослідження полягає в тому, що вперше проаналізовано структуру та зміст книги Л. Бойцун «Тернопіль у плині літ. Історико-краєзнавчі замальовки» в контексті історії міжвоєнного періоду. У результаті проведеного дослідження зроблено висновки. Книга Л. Бойцун – це узагальнення багаторічної роботи дослідниці над проєктом про історію Тернополя від часу виникнення до сьогодення, приклад збереження історичної пам’яті. У виданні висвітлено багатогранне життя галицького міста через історію вулиць і визначних будівель. Нариси про українську, польську та єврейську національні спільноти, про осередки інтелектуального й культурного життя містять багато фактів і подій з побуту містян у міжвоєнний період. Установлено, що праця Л. Бойцун відобразила різноманітні аспекти соціокультурного життя міста Тернополя в період Другої Речі Посполитої, донині вона залишається унікальним джерелом знань з низки тем. Дослідниця відіграла важливу роль у формуванні позитивного образу Тернополя та його мешканців.
Мета статті полягає у філософсько-культурологічному аналізі психосемантики та прагматики кольору як феномену людського досвіду, що поєднує когнітивні, емоційні й соціально-комунікативні виміри. Основну увагу зосереджено на розкритті механізмів функціонування кольору у філософії, мистецтві та сучасному українському культурному просторі в умовах війни.Методологія дослідження ґрунтується на феноменологічному, герменевтичному та семіотичному підходах, а також на психосемантичному аналізі й культурній герменевтиці, що дає змогу інтерпретувати колір як форму мислення і спосіб духовного самовираження. Наукова новизна полягає в осмисленні кольору як універсального семіотичного коду культури, який інтегрує сенсорне, естетичне, архетипічне й когнітивне начала, а також у розкритті його етичного та духовного потенціалу у воєнному мистецтві України. Висновки. Колір у сучасному гуманітарному дискурсі постає не лише елементом естетики, а й інтегральним філософським та комунікативним феноменом. У контексті війни він набуває онтологічного значення, перетворюючись на символ внутрішнього світла, пам’яті й опору. Українська воєнна палітра (чорний, сірий, синій, золотий, білий) відображає культурну стійкість, духовну зрілість і націєтворчий потенціал мистецтва. Колір функціонує як медіатор між особистим і колективним досвідом, поєднуючи етичне, емоційне й філософське начала в єдину систему символічного мислення.
ПОЧАТКОВІ ФОРМИ ДЕРЖАВНОСТІ В ЦЕНТРАЛЬНІЙ ТА СХІДНІЙ ЄВРОПІ В РАННЬОМУ СЕРЕДНЬОВІЧЧІ (ІХ–ХІ СТ.)
У статті здійснено аналіз наративних та інших джерел для виявлення початкових форм державності в країнах Центральної та Східної Європи (Болгарії, Чехії, Польщі, Сербії, Хорватії) в ранньому середньовіччі. Методологія дослідження. Використано інформацію джерел ХІ–ХІІ ст., зокрема «Апокрифічний болгарський літопис», «Чеська хроніка» Козьми Празького (лат. «Chronica Boemorum»), Ґалла Аноніма «Хроніка та діяння князів або правителів польських» (лат. Chronica et gesta ducum sive principum Polonorum) та ін. Розглянуто низку суспільних інститутів та культів, що сприяли та супроводжували процес державотворення в цих країнах. Ідеться про виникнення та використання інституту спадкової князівської влади.Відповідно з метою легітимації нового політичного феномену постала потреба в його обґрунтуванні в суспільстві. Таким інструментом ставали легенди, або житія, що затверджували в суспільній свідомості походження князівського роду від предків, які, зі свого боку, отримали владу від Бога. Водночас у землеробському слов’янському суспільстві простежується зв’язок інституту князівської влади з відправою культу, що забезпечував племені родючість землі за допомогою обряду «священної оранки». Іншим вагомим чинником становлення держав стало запровадження християнства та закріплення певних традицій, що легітимізували князівську владу. Висновки. Правителі створювали у своїх країнах церкву й забезпечували самостійність своїх володінь шляхом заснування церковної єпархії. Прийняття християнства вводило суспільства цих країн до групи християнських народів, а їх князів – до складу правителів-християн, надавало їм формально рівноправного статусу в римському світі. Зміцненню князівської влади сприяв й інститут коронації, перетворення правителя з допомогою відповідного обряду в «помазаника Божого». Визнання за правителем королівського титулу було одним зі шляхів визнання за слов’янськими державами самостійного місця в структурі християнської Європи.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВА БАЗА МАТЕРІАЛЬНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАЦІВНИКІВ ОСВІТИ В ДРУГІЙ РЕЧІ ПОСПОЛИТІЙ (1919–1920 РР.)
Мета статті – проаналізувати нормативно-правову базу матеріального забезпечення працівників освіти в Другій Речі Посполитій упродовж 1919–1920 рр., визначити основні законодавчі акти та їхні зміни, проаналізувати механізми виплати пенсій, надбавок і надзвичайних премій, а також оцінити вплив цих нормативних рішень на соціальний статус і матеріальний добробут освітянського корпусу в умовах повоєнного часу. Методологія дослідження проводилося на основі комплексного історико-правового підходу. Використано історико-юридичний метод для аналізу законів, постанов та урядових актів, що регламентували пенсії, надбавки та премії освітянам, Документальний аналіз офіційних видань дав змогу встановити точний зміст і структуру нормативних актів, а системний підхід забезпечив цілісне уявлення про механізми фінансового забезпечення освітян та їх соціальний вплив. Застосування кількісних методів дало змогу оцінити розміри надбавок і пенсій у різних категоріях отримувачів, що сприяло комплексному розумінню рівня матеріального забезпечення педагогічного корпусу в післявоєнний період. Наукова новизна статті полягає в дослідженні впливу нормативно-правових рішень на соціальний статус та матеріальне становище працівників освіти в повоєнний період. Уперше в українській історіографії узагальнено категорії отримувачів допомоги та встановлено закономірності розрахунку надбавок і премій для різних груп освітян. Вис­ новки. Дослідження показало, що матеріальне забезпечення працівників освіти в Другій Речі Посполитій у 1919–1920 рр. регламентувалося комплексом нормативно-правових актів, серед яких ключовими були закони від 31 липня 1919 р., 8 січня 1920 р., 27 січня 1920 р. та 5 березня 1920 р. Вони визначали пенсії, надбавки за високу ціну та надзвичайні премії для різних категорій освітян, а також для їхніх удів і сиріт. Законодавство передбачало диференційований підхід до отримувачів допомоги залежно від сімейного стану, кількості дітей та категорії працівників освіти, що свідчить про соціальну спрямованість політики держави. Упроваджені нормативні акти мали вагоме значення для стабілізації соціального становища працівників освіти, забезпечення їхнього матеріального добробуту та підвищення професійної мотивації в умовах післявоєнної економічної кризи. Проведене дослідження сприяє поглибленню розуміння правових і соціально-економічних аспектів становлення системи матеріального забезпечення педагогів у міжвоєнній Польщі досліджуваного періоду.
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАВ БІЖЕНЦІВ ДЕРЖАВНИМИ ОРГАНАМИ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ (2002–2004 РР.)
Мета статті – на основі архівних джерел та досягнень історіографії проаналізувати діяльність державних органів міграційної служби України у 2002–2004 рр. у напрямі забезпечення прав біженців в умовах формування національної системи притулку та імплементації міжнародно-правових норм. Методологія дослідження базується на поєднанні принципів історизму, наукової об’єктивності та системності. Такий підхід дав змогу забезпечити можливість неупередженого висвітлення логічних змін в історичному процесі визначеного дослідження. На основі міждисциплінарного підходу використано логічний, історико-порівняльний, історико-генетичний, предметно-хронологічний та ретроспективний методи дослідження. Наукова новизна. У дослідженні вперше системно та комплексно розглянуто й проаналізовано діяльність державних органів міграційної служби України у сфері забезпечення прав біженців у період 2002–2004 рр. Висновки. Уперше здійснено цілісне дослідження функціонування державної системи захисту біженців в Україні на етапі інституційного становлення після ухвалення нового Закону України «Про біженців» від 21 червня 2001 р. Виявлено та проаналізовано організаційно-правові механізми й практичні підходи, що застосовувалися державними органами міграційної служби України для забезпечення прав біженців, включно з процедурою надання статусу, соціального захисту та дотримання принципу non-refoulement. Уведено в науковий обіг нові архівні та відомчі документи, що деталізують практичну роботу державних органів міграційної служби України.
ПОВОЄННА СИСТЕМА БЕЗПЕКИ І ПРОБЛЕМА КОРДОНІВ ДРУГОЇ РЕЧІ ПОСПОЛИТОЇ
Мета дослідження – проаналізувати формування та еволюцію повоєнної системи безпеки в Європі після Першої світової війни й з’ясувати, як міжнародні договори, дипломатичні рішення та геополітичні фактори вплинули на встановлення, зміну й проблемність державних кордонів Другої Речі Посполитої в 1918–1939 рр. Методологічну основу становить комплекс загальнонаукових і спеціально-історичних методів, що забезпечують об’єктивне та всебічне вивчення проблеми.Використано історико-генетичний метод для простеження формування системи безпеки та кордонів Польщі; історико-порівняльний – для зіставлення міжнародних позицій і договорів; історико-системний – для аналізу повоєнної безпекової архітектури як цілісного явища. Метод критичного аналізу джерел дав змогу опрацювати офіційні документи, дипломатичні матеріали та публікації міжвоєнного часу. Хронологічний і проблемно-тематичний підходи забезпечили логічну побудову дослідження та виокремлення ключових аспектів теми. Наукова новизна роботи полягає в комплексному розгляді проблеми формування кордонів Другої Речі Посполитої в контексті повоєнної системи безпеки Європи.У дослідженні поєднано аналіз міжнародно-правових актів, дипломатичних рішень і геополітичних факторів, що впливали на територіальну конфігурацію Польщі в 1918–1939 рр. Зосереджено увагу не лише на політичних і правових аспектах, а й на їх взаємозв’язку з безпековими стратегіями великих держав та регіональних акторів, що дає змогу по-новому інтерпретувати причини нестабільності польських кордонів у міжвоєнний період. Висновки. Повоєнна система безпеки, сформована після Першої світової війни на основі Версальсько-Вашингтонських договорів, мала вирішальне значення для становлення кордонів Другої Речі Посполитої. Вона ґрунтувалася на поєднанні міжнародно-правових актів, дипломатичних рішень великих держав і геополітичних реалій Східної Європи. Польська держава, відновлена після тривалого періоду поділів, стала одним із ключових елементів нової безпекової архітектури регіону. Проблема кордонів Другої Речі Посполитої виявилася складною та суперечливою: їх установлення супроводжувалося конфліктами із сусідніми державами, дипломатичними переговорами та міжнародними арбітражами. Західні кордони здебільшого визначалися рішеннями великих держав, тоді як на сході вони формувалися в умовах воєн і нестабільності. Міжнародна система безпеки виявилася недостатньо ефективною в гарантуванні стабільності цих кордонів, що зумовило напруженість у міждержавних відносинах та створило передумови для майбутніх конфліктів.
ТРАНСФОРМАЦІЯ МІСЦЯ І РОЛІ ПРОФСПІЛОК У СИСТЕМІ ПОЛІТИЧНИХ ВІДНОСИН В УМОВАХ НЕЗАЛЕЖНОСТІ УКРАЇНИ
Мета статті полягає в дослідженні місця й ролі профспілок у системі політичних відносин в умовах незалежності України. Методологія дослідження ґрунтується на принципах об’єктивності, історизму, системності. Основою дослідження також є методи аналізу, синтезу, порівняння, формальної логіки, історико-проблемний, історико-системний та історико-хронологічний. Наукова новизна полягає у спробі комплексного розгляду зміни місця та визначення ролі профспілок у політичних відносинах в умовах незалежності України. Проаналізовано форми та напрями політичної участі профспілок, визначено фактори, що обмежують їх політичну суб’єктність та вплив на формування соціально-економічної політики держави. Висновки. Установлено, що в умовах незалежності України відбулася суттєва трансформація місця і ролі профспілок у новій системі політичних відносин. Вони намагалися бути посередниками між державою, роботодавцями та найманими працівниками. Профспілки представляли інтереси працівників у тристоронньому соціальному діалозі, брали участь у розробці державної соціально-економічної політики, здійснювали правову експертизу законопроєктів, подавали до них свої зауваження та пропозиції, протидіяли наступу влади на трудові права. Намагалися знайти баланс між політичною нейтральністю та активною участю в суспільно-політичних процесах. В умовах воєнного стану рівень соціального діалогу значно знизився. Влада, з метою дискредитації та зменшення ролі профспілкового руху в Україні, розгорнула наступ на їх права. Отже, зміна місця і ролі профспілок у системі політичних відносин України є тривалим і незавершеним процесом, який перебуває в прямій залежності від загального рівня демократизації суспільства, розвитку соціального діалогу та готовності держави визнавати профспілки рівноправним соціальним партнером.
УМОВИ Й ОСОБЛИВОСТІ ВИЗНАЧЕННЯ ПРИКОРДОННИХ ТЕРИТОРІЙ ДРУГОЇ РЕЧІ ПОСПОЛИТОЇ
Мета статті – проаналізувати історико-політичні, адміністративно-правові та географічні умови формування прикордонних територій Другої Речі Посполитої, з’ясувати особливості їх визначення та функціонування в міжвоєнний період. Методологія дослідження. У дослідженні застосовано поєднання загальнонаукових та спеціально-історичних методів. Історико-генетичний метод використано для простеження процесу формування прикордонних територій; історико-порівняльний – для зіставлення підходів до визначення кордонів на різних ділянках; географічний – для аналізу природних і просторових чинників. Системний підхід дав змогу розглядати прикордонні території як складник політико-адміністративної структури держави. Застосовано також критичний аналіз джерел та нормативно-правових актів Другої Речі Посполитої. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному розгляді процесу визначення прикордонних територій Другої Речі Посполитої крізь призму поєднання політичних, адміністративно-правових, географічних та безпекових чинників.У роботі уточнено зміст і функції прикордонних зон у системі державного управління міжвоєнної Польщі, виокремлено ключові етапи формування їхніх меж та проаналізовано особливості застосування правових механізмів для їх визначення. Уперше узагальнено й систематизовано нормативно-правову базу, що регулювала статус прикордонних територій у зазначений період. Висновки. Визначення прикордонних територій Другої Речі Посполитої зумовлювалося поєднанням міжнародно-політичних, адміністративно-правових, географічних та безпекових чинників. Процес формування прикордонних зон відбувався поетапно й супроводжувався укладанням міжнародних угод, демаркацією кордонів та створенням системи охорони. Особливу роль відігравала нормативно-правова база, що регламентувала режим прикордонних територій.
ПРИЧИНИ РОЗСЕЛЕННЯ ДЕПОРТОВАНИХ З ПОЛЬЩІ УКРАЇНЦІВ У ПІВДЕННИХ, ЦЕНТРАЛЬНИХ, СХІДНИХ ТА ПІВНІЧНИХ ОБЛАСТЯХ УРСР УПРОДОВЖ 1944–1945 РР.
У статті розглядається процес примусового переселення українців із територій Закерзоння (Лемківщини, Підляшшя, Надсяння та Холмщини) до Української РСР у 1944–1946 рр., що розпочався після укладення Угоди про взаємну евакуацію населення між урядами УРСР та Польщі. Методологія дослідження. На основі історичних джерел і досліджень висвітлюються політичні, економічні та безпекові чинники радянської демографічної політики. Показано, що переселення мало примусовий характер і здійснювалося з метою використання трудових ресурсів депортованих для відбудови промисловості й сільського господарства східних і південних областей України. Проаналізовано роль міжнародного контексту – зокрема, рішень Тегеранської конференції та поступок західних союзників Й. Сталіна щодо польсько-радянського кордону. З’ясовано, що радянська влада прагнула запобігти поширенню українського визвольного руху, тому уникала розселення переселенців на заході України, натомість сприяючи їхній асиміляції в русифікованому середовищі. Висновки. Окрему увагу приділено мотивам самих переселенців, серед яких були як вимушені – страх перед польським терором, релігійні переслідування, – так й ідеалізовані уявлення про життя у «великій Україні». Висвітлено трагічні наслідки депортацій: роз’єднання родин, втрату національної ідентичності та важкі соціально-економічні умови життя в місцях нового поселення.
ОБЛОГОВЕ МИСТЕЦТВО У ВІЙСЬКОВІЙ СПРАВІ КРИМСЬКОГО ХАНСТВА (XV–XVI СТ.)
Мета статті – проаналізувати особливості облогової тактики кримців, місце цієї тактики у військовому мистецтві та військових кампаніях Кримського ханства, розглянути окремі випадки успішних та безуспішних штурмів міст / містечок у XV–XVI ст. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму та міждисциплінарного підходу. У роботі застосовано методи історико-джерелознавчого аналізу для вивчення матеріалів середньовічних хроністів, історико-порівняльний метод для з’ясування причин успіху й невдач в облогах, історико-системний, для з’ясування складових елементів облогового мистецтва киримли. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному аналізі облоговому мистецтва кримців, його значенні для тактики і стратегії війська кримських татар. Проаналізовано складники облогового мистецтва киримли, причини успіхів та невдач татар при штурмах окремих міст. Розглянуто облоги й штурми кримцями окремих міст. Висновки. У результаті проведеного дослідження з’ясовано, що кримські татари володіли облоговим мистецтвом, однак воно мало свої особливості, зважаючи на тактику та стратегію киримли, склад їх військ. Облога міст не була одним з основних завдань військ кримських татар, оскільки першочергового значення у військовій стратегії кримців займало пограбування інших держав, руйнування їх демографічного та економічного потенціалу. Зважаючи на те що головними складниками тактики киримли були швидкість та маневреність, доводилося жертвувати важким озброєння (артилерією), і це могло не відбитися на можливості киримли вести ефективну облогу. Маючи нечисленну артилерію, кримські татари під час облоги намагались або підпалити ворожі укріплення або зробити підриви в мурах за допомогою порохових зарядів. З розвитком кам’яних фортифікацій міст та збільшенням їх артилерійського парку можливості кримців штурмувати такі твердині стали ще більш обмеженими.
ДЕПОРТАЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ СЕЛЯН ІЗ ПОЛЬЩІ В УРСР У 1944–1945 РР. (НА ПРИКЛАДІ СЕЛЯНСЬКОЇ РОДИНИ АГАФІЇ КРУЛЬКО ТА АНТОНА КРІЛЯ)
Метою статті є всебічне дослідження життєвих траєкторій двох українських селянських родин, які зазнали примусової депортації з післявоєнної Польщі до УРСР у 1944–1945 рр. Дослідження зосереджується на обставинах їх виселення, особливостях й етапах адаптації до нових соціально-економічних умов, трансформації традиційного сільського способу життя в умовах радянської колективізації, а також на характері міжособистісних і трудових взаємин між переселенцями та місцевими українськими селянами в доколгоспний і колгоспний періоди. Методологічна основа дослідження ґрунтується на принципах історизму, системності, об’єктивності та критичного аналізу. Використано загальнонаукові методи (аналіз, синтез, порівняння, узагальнення) та спеціальні історичні підходи (історико-генетичний, історико-порівняльний, проблемно-хронологічний). Історичний підхід дав змогу комплексно розглянути передумови та механізми депортації українського сільського населення з Польщі, простежити закономірності їх соціально-економічної адаптації в нових умовах життя, реконструювати матеріальні, побутові та психологічні аспекти інтеграції в радянське суспільство. Новизна дослідження полягає в мікроісторичному підході – реконструкції доль двох конкретних українських родин, А. Крулька та А. Кріля, що ілюструє вплив міждержавних політичних рішень на життя окремих людей. На основі поєднання усних свідчень, архівних документів і контекстуального історіографічного аналізу показано, як примусове переселення спричинило глибокі зміни в матеріальних умовах, морально-психологічному стані та соціальних взаєминах цих родин у двох історичних періодах – доколгоспному та колгоспному житті в УРСР. Висновки. Аналіз життєвого досвіду двох українських селянських родин у завершальний період Другої світової війни та в перші повоєнні роки засвідчує трагічний характер депортаційних процесів, що охопили сотні тисяч українців. Родини стикнулися з надзвичайними матеріальними труднощами, психологічною напругою та соціальною ізоляцією. Будучи змушеними підкорятися спершу польській, а потім радянській владі, вони зберегли глибоке відчуття туги за рідним краєм. Із часом родини поступово адаптувалися до нової соціально- економічної реальності, знайшли своє місце в місцевій громаді та зберегли шанобливе ставлення до свого минулого. Такі мікроісторичні дослідження сприяють глибшому розумінню соціальної динаміки та психологічних наслідків примусових міграцій серед українського сільського населення 1940-х років.
ВІДНОСИНИ УКРАЇНИ З КРАЇНАМИ СХОДУ В ПРАЦЯХ АГАТАНГЕЛА КРИМСЬКОГО
Статтю присвячено дослідженню теми відносин України з країнами Сходу крізь призму наукової та літературної спадщини видатного українського сходознавця, орієнталіста, історика, філолога і письменника Агатангела Кримського (1871–1942). Мета статті – розглянути внесок Агатангела Кримського в дослідження українсько-східних відносин, зосереджуючись на його працях зі сходознавства, які виходять за межі відомої філологічної діяльності вченого; систематизувати східну спадщину А. Кримського; проаналізувати українсько-турецькі взаємини; висвітлити дослідження науковця про інші східні народи; контекстуалізувати українознавчу та сходознавчу діяльність А. Кримського. Методологічну основу роботи становлять принципи об’єктивності й історизму та загальнонаукові, спеціально-історичні методи дослідження. Наукова новизна полягає у спробі вперше здійснити комплексний та систематизований аналіз праць видатного українського сходознавця й філолога Агатангела Кримського з акцентом саме на українсько-східних відносинах (Україна – Туреччина, Київська Русь – Персія, Хозарія, інші тюркські народи). Дослідити внесок ученого у вивчення цих відносин як цілісної, хоч і багатовекторної, проблематики, а не лише як фрагментів його філологічних чи історичних робіт. Висновки. Дослідження праць А. Кримського засвідчує його винятковий внесок не лише у філологію та українознавство, а й у сходознавство, зокрема у вивчення історії відносин України з країнами Сходу. Агатангел Кримський вивчав українську мову, її історію та етногенез українців.Він активно дискутував із російськими істориками, успішно спростовуючи «погодінську концепцію» про заселення Київської Русі «великоросами». Учений підтримував популярну на той час теорію походження всіх слов’ян від однієї сім’ї, наголошуючи на початковій близькості слов’янських мов. Агатангел Кримський приділяв значну увагу складним і різноплановим відносинам України з державами Сходу (торгівля, культура, конфлікти, війни та невільництво), що знайшло відображення в його численних роботах зі сходознавства. У праці «Історія Туреччини» А. Кримський детально аналізує боротьбу українського народу за свободу в контексті взаємин з Османською імперією та Кримським ханством.Учений торкається торговельних відносин Київської Русі з Іраном, використовуючи, зокрема, руські рукописи. Агатангел Кримський досліджував історію гунів-протобулгарів, хозарів, тюрків і половців (кипчаків), чия історія тісно перепліталася з історією українських земель. Значною, хоч і частково неопублікованою працею є «Історія хазарів» (два томи), написана на основі аналізу багатомовних східних і західних джерел. Ця робота охоплює проблеми етногенезу та культурних взаємин на великій території, демонструючи глибоку ерудицію і піонерський підхід дослідника. Тож праці А. Кримського є безцінним внеском в історію, мовознавство та сходознавство, які демонструють глибокий інтерес і наукову обґрунтованість у вивченні довготривалих, складних та визначальних відносин України з державами Сходу.
ЗБЕРЕЖЕННЯ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ У ДРУГІЙ РЕЧІ ПОСПОЛИТІЙ (НА ПРИКЛАДІ РИМО-КАТОЛИЦЬКИХ ХРАМІВ ВОЛИНСЬКОГО ВОЄВОДСТВА)
Мета статті – проаналізувати політику міжвоєнної Польщі щодо збереження римо-католицьких пам’яток архітектури у Волинському воєводстві, акцентуючи увагу на формуванні правової бази пам’яткоохоронної діяльності, проведенні інвентаризації пам’яток, а також відновлювальних та реставраційних роботах. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, поєднанні загальних і спеціальних методів дослідження. Наукова новизна полягає в характеристиці маловідомих фактів з теорії, історії та практики відновлення римо-католицьких храмів у Волинському воєводстві Другої Речі Посполитої, з’ясуванні суспільно-політичної і культурної значущості процесу охорони сакральної спадщини римо-католиків у міжвоєнний період, виокремленні труднощів та викликів, з якими зіткнулися світська й церковна влада при веденні пам’яткоохоронної діяльності в означений хронологічний період. Висновки. Упродовж 1921–1939 рр. у Волинському воєводстві, яке перебувало в складі Другої Речі Посполитої, належна увага приділялася збереженню нерухомих об’єктів культурної спадщини, зокрема, відновленню пам’яток сакральної архітектури Римо-католицької церкви шляхом реставраційно-ремонтних робіт. Невід’ємним складником пам’яткоохоронної діяльності в міжвоєнний період стала інвентаризація об’єктів культурної спадщини, яка містила не лише облік пам’яток, а й вивчення історії їх появи, фотофіксацію, обміри тощо. Збереження сакральної архітектури римо-католиків було серед пріоритетів у міжвоєнній Польщі, оскільки римо-католицькі храми розглядали як візуальні маркери польської ідентичності та цивілізаційної місії, що робило їх збереження важливим елементом державної політики у волинському регіоні з переважальним українським православним населенням.
ЕВОЛЮЦІЯ ПОЛІТИЧНИХ ПОГЛЯДІВ ТИТА РЕВАКОВИЧА НА МАТЕРІАЛІ ЛИСТУВАННЯ З ОЛЕКСАНДРОМ БАРВІНСЬКИМ (1885–1914 РР.)
Мета дослідження – проаналізувати листування Тита Реваковича та Олександра Барвінського як джерело до вивчення політичної історії українців Східної Галичини наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст., простежити еволюцію світогляду обох діячів та крізь призму епістолярію оцінити їх залученість до формування української політичної традиції. Методи дослідження: історико-біографічний, джерелознавчий, порівняльно-аналітичний та контекстуальний методи, що дали змогу простежити зміни політичних і культурних орієнтацій адресантів, а також розкрити їхній внесок у громадське життя Галичини. Наукова новизна полягає у введенні до наукового обігу системного аналізу листів Тита Реваковича до Олександра Барвінського (1885–1914), які досі залишалися поза комплексним дослідженням. Висвітлено особистісний вимір взаємин двох провідних діячів «народовського» табору, їхні оцінки політики «Нової ери», москвофільського руху, внутрішніх суперечностей українського середовища та процесів національного самоусвідомлення. Висновки. У листуванні Тита Реваковича та Олександра Барвінського можна простежити розвиток консервативної течії українського руху в Східній Галичині, пік її впливу під час запровадження політики «Нової ери», а також поступову втрату позицій через дискредитацію ідеї польсько-української співпраці.
ПОЛЬСЬКО-УГОРСЬКІ ВЗАЄМИНИ В АВСТРО-УГОРСЬКІЙ ІМПЕРІЇ 1900–1918 РР.
Метою статті є аналіз генези польсько-угорських суспільно-політичних взаємин в середині Австро-Угорської імперії протягом 1900–1918 рр. та визначення специфіки формування відповідних міжнаціональних відносин, а також тих обставини, у яких вони утвердилися та розвивалися Дослідження спрямоване на виявлення фундаменту цих стосунків, аналіз стратегії їх розвитку з боку польської та угорської еліт. Методологія дослідження базується на загальнонаукових (аналіз та синтез, систематизація, узагальнення) і спеціально-наукових (історико-порівняльний, функціональний аналіз) методах дослідження, які дають змогу проаналізувати всі закономірності побудови польсько-угорських стосунків в історичній динаміці та під впливом складної геополітичної ситуації в Європі початку ХХ ст.Наукова новизна дослідження полягає в тому, що було проведено комплексний огляд проблеми співпраці між польськими та угорськими політичними елітами в Габсбурзькій монархії 1900–1918 рр.Висновки. Польсько-угорські взаємини на початку ХХ ст. розвивалися під впливом тривалої історичній традиції та геополітичної ситуації в якій опинилися обидва народи в цей період. Польські та угорські еліти стали близькими союзниками у політичному житті Габсбурзької монархії. Вибух Першої світової війни ще більше поглибив ці стосунки, що призвело до спільної роботи над формуванням польських національних підрозділів в складі австрійської армії.
СТВОРЕННЯ ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВИ ПАВЛА СКОРОПАДСЬКОГО
Мета дослідження – проаналізувати політику Павла Скоропадського в процесі створення збройних сил та визначити головні досягнення й перешкоди. Методи дослідження базуються на двох основних принципах – історизму та об’єктивності. Перший вимагає від автора відмовитися від політичної оцінки, розглядати явище всебічно та під час аналізу емпіричного матеріалу враховувати конкретну історичну ситуацію. Принцип об’єктивності націлений на чітке окреслення взаємозв’язку між суб’єктом та об’єктом у процесі пізнання. Під час виконання курсової роботи використано такі методи: спеціально-історичні, а саме: порівняльно-історичний, історико-системний, проблемно-хронологічний; загальнонаукові: індукція, дедукція, аналіз, синтез, порівняння, конкретизація, узагальнення, систематизація. Наукова новизна дослідження полягає в усебічному вивченні джерельної бази та літературних праць. До наукового обігу залучено суттєвий обсяг історичних відомостей, зібраних із друкованих видань, періодики, архівних фондів, а також наукових монографій та статей, присвячених вивченню політичного курсу Павла Скоропадського. Здобуті висновки наукового розвідки мають вагоме значення для теоретичного осмислення процесу становлення Української Держави, зокрема формування її збройних сил як ключового елемента державотворчих зусиль. Висновки. Зазначені політики Павла Скоропадського сприяли формуванню більш упорядкованих та структурованих Збройних сил, здатних ефективно функціонувати в умовах тодішніх викликів і загроз. Утім, у боротьбі проти внутрішнього опонента, як-от Директорія, яка діяла переважно на ідеологічному фронті, армія Української Держави виявилася небоєздатною.
АЛЬТЕРНАТИВНІ СОЦІОКУЛЬТУРНІ ТЕЧІЇ В УКРАЇНСЬКІЙ ІНТЕЛІГЕНТСЬКІЙ СУБКУЛЬТУРІ КІНЦЯ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТЬ (ЗА МЕМУАРНИМИ ДЖЕРЕЛАМИ ТЕРНОПОЛЯ)
Стаття пропонує розгляд альтернативних соціокультурних типів протягом приблизно півстоліття – кінця ХІХ і початку ХХ ст. у середовищі української інтелігенції, що сама по собі була субкультурою в тогочасному суспільстві. Мета статті – з’ясувати основні альтернативні течії (соціокультурні типи, стилі) у середовищі українських інтелектуалів (інтелігенції) Тернополя доби, важливої як для національного руху, так і для розвитку міста. Альтернативні соціокультурні стилі інтелектуалів формувалися на ґрунті своїх попередників, зокрема романтиків. Наукова новизна.Вперше здійснено комплексний аналіз альтернативних соціокультурних течій на рівні провінційного повітового прикордонного міста Австро-Угорської монархії. Регіональний вимір дослідження дозволяє побачити, як тенденції модернізації та українське національне відродження виявлялися в конкретному локальному контексті. На основі мемуарних джерел реконструйовано соціокультурні практики та стилі життя української інтелігенції Тернополя, показано механізми формування альтернативного середовища через самоосвіту, таємні громади та богемні об’єднання. Проаналізовано маловідомі мемуарні свідчення про діяльність таємної учнівської громади, театральне життя міста та типажі професорів-нонконформістів. Висновки. Інтелектуальна субкультура (інтеліґенція) Тернополя, особливо професорсько-студентська частина, вирізнялася в міському соціумі як свого роду перепустка до соціокультурного нонконформізму. Серед інтелектуалів виявів соціокультурної альтернативи було значно більше, аніж поміж іншими міськими типами. Тут траплялися як типи «ориґіналів», так і свідомі представники українолюбної течії та радикальної молоді із таємних самоосвітніх громад, театральна і музична богема, модерністська літературна «циганерія». Від народовського українолюбства і богемності через радикалізм до націоналізму, Модерну і декадансу проходила межа соціокультурної альтернативи у плині життя провінційного адміністративного центру підавстрійської Галичини межі ХІХ і ХХ століть.
ВИБОРИ 1989 Р. ДО ВЕРХОВНОЇ РАДИ СРСР НА КИЇВЩИНІ
Метою статті є вивчення специфіки, характерних рис та особливостей виборчого процесу до Верховної Ради СРСР на Київщині в період перебудови, дослідження виборчих програм кандидатів у народні депутати та процесу підготовки до виборів. Методологічну основу дослідження становлять комплекс методів. До них належать такі загальнонаукові методи: системний метод, індукції та дедукції. Також використовувалися спеціальні методи, історико-порівняльний метод, історико-системний, історико-типологічний методи. Системний метод дослідження допомагає дослідити виборчий процес як явище в контексті історичного часу. Аналітичний метод за допомогою індукції та дедукції дозволяє нам виокремити певні факти та події й дійти певних висновків; структурний аналіз дає можливість нам розширити погляд на виборчий процес на Київщині в 1989 р. та його внутрішніх складників, зокрема таких як: соціальна база партій, виборчі програми кандидатів, ставлення влади до виборчої кампанії, ставлення суспільства до виборів та окремих кандидатів у народні депутати. Історико-порівняльний метод дає можливість нам розширити власне бачення процесу перебудови на Київщині та його характерні особливості. Історико-системний метод дослідження дозволяє дослідити етапи виборчого процесу на Київщині в період перебудови. Історико-типологічний метод допомагає визначити закономірності виборчого процесу 1989 року на Київщині на основі фактів та подій. Історико-генетичний метод дає можливість краще усвідомити, які чинники становили основу виборчого процесу в Київській області в 1989 р. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що на сьогодні вітчизняний історичний доробок праць представлений виключно працями загального характеру стосовно цієї теми, натомість майже відсутні публікації по регіональній специфіці цієї проблематики. Висновки. Вибори 1989 р. на Київщині до Верховної Ради СРСР викликали значний інтерес суспільства. Виборча кампанія тривала в умовах суспільно-політичних трансформацій, які відбувалися на фоні поглиблення демократизації та гласності. Формування виборчих програм кандидатів у народні депутати та самі результати виборів вказували на тенденції до послаблення впливу комуністів та їхньої ролі у суспільстві. Головною особливістю виборів на Київщині було те, що всі процеси відбувалися в умовах політичної наближеності до столиці УРСР– Києва, що певною мірою прискорювало розвиток суспільно-політичних процесів у регіоні.
ДОКУМЕНТУВАННЯ ЗЛОЧИНІВ ПРОТИ ДІТЕЙ НА ПОЧАТКОВОМУ ЕТАПІ ПОВНОМАСШТАБНОЇ ВІЙНИ В УКРАЇНІ: РОЛЬ МЕДІА, ПРАВОЗАХИСНИКІВ ТА ДЕРЖАВИ
Мета дослідження – проаналізувати роль сучасних медіа у фіксуванні та поширенні інформації про злочини російської окупаційної влади проти українських дітей у перші місяці повномасштабної війни в Україні. Методи дослідження. У статті застосовуються контент-аналіз, порівняльний та структурно-функціональний методи. Контент-аналіз дає змогу детально проаналізувати повідомлення у медіа про злочини проти дітей. Порівняльний метод допомагає зіставити, як українські та міжнародні медіа висвітлюють таку проблему, її масштаби та особливості сприйняття у національному та глобальному вимірах. Структурно-функціональний дозволяє визначити, яку роль відіграють різні типи медіа (державні, незалежні, міжнародні) у поширенні інформації про злочини проти дітей, формуванні громадської думки, мобілізації міжнародної підтримки та збереженні доказів. У поєднанні ці методи дають можливість глибоко дослідити тему – від змісту медіаповідомлень до їхнього впливу на суспільство, міжнародну спільноту та процес фіксації злочинів проти українських дітей на першому етапі повномасштабної війни в Україні.Наукова новизна роботи полягає у комплексному аналізі ролі сучасних українських та міжнародних медіа у фіксації злочинів проти дітей під час перших місяців повномасштабної війни Росії проти України. Здійснено систематизацію публікацій і повідомлень медіа за лютий–квітень 2022 р., що містять документальні свідчення воєнних злочинів проти неповнолітніх. Дослідження уточнює взаємозв’язок між інформаційною діяльністю медіа, правозахисних організацій і державних структур у процесі створення цифрових архівів та міжнародних комунікаційних платформ, покликаних привернути увагу світової спільноти до злочинів проти українських дітей. Отримані результати розширюють наукове уявлення про інформаційний вимір війни в Україні та визначають медіа як чинник формування історичної пам’яті й міжнародної відповідальності за злочини проти цивільного населення. Виснов ки. Інформаційна діяльність медіа, правозахисних організацій та українських урядових структур у лютому–квітні 2022 р. стала ключовим інструментом документування воєнних злочинів проти дітей. Вона сприяла мобілізації міжнародної підтримки, приверненню уваги до проблеми незаконної депортації та створенню цифрових архівів медіасвідчень, що нині становлять важливу доказову базу для міжнародних судових процесів і формування історичної пам’яті про злочини проти українських дітей.
ЛИСТУВАННЯ ТИТА РЕВАКОВИЧА З ОЛЕКСАНДРОМ БАРВІНСЬКИМ (1885–1895 РР.)
Мета статті – здійснити комплексний аналіз епістолярної спадщини Тита Реваковича до Олександра Барвінського в контексті формування українського національного дискурсу 1885–1895 рр. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході. Використано методи історичної джерелознавчої критики для визначення контексту створення та функціонування епістолярної спадщини Т. Реваковича, а також контент-аналіз для виявлення провідних тематичних ліній, ідеологічних установок і смислових наголосів у листах. Використання дискурсивного аналізу дало змогу розкрити риторичні стратегії автора листів, зокрема способи конструювання опозиційних ідентичностей (українська/кацапська), моделі національної мобілізації, аргументаційні тактики, скеровані на адресата. Герменевтичний підхід дав змогу інтерпретувати епістолярій не лише як комунікативний акт, а й як відображення глибших культурних і світоглядних процесів доби. Елементи просопографічного аналізу дозволили розглядати листування у зв’язку з біографічними обставинами, інтелектуальним спілкуванням та зв’язками між українськими діячами тощо. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному аналізі епістолярію Т. Реваковича до О. Барвінського як важливого джерела вивчення процесів формування української національної ідентичності у Східній Галичині наприкінці ХІХ ст. Окреслено роль епістолярної комунікації як засобу мобілізації української інтелігенції, засвідчено змістове наповнення листів як інструменту не лише особистого, а й публічного впливу, скерованого на формування національного дискурсу. Виявлено окремі аспекти громадянської позиції Т. Реваковича, зокрема його участь у критиці проросійських тенденцій, активну підтримку культурно-просвітницьких ініціатив і роль у творенні українського інтелектуального середовища. Поглиблено уявлення про інтелектуальні зв’язки та внутрішні суперечності українського національного руху кінця ХІХ ст. Розкрито значення епістолярного жанру як джерела реконструкції культурної та ідеологічної динаміки тогочасного суспільства. Висновки. Аналіз епістолярної спадщини Т. Реваковича до О. Барвінського (1885–1895 рр.) засвідчив значний потенціал приватного листування як джерела до вивчення суспільно-культурного й ідеологічного розвитку українського національного руху у Східній Галичині наприкінці ХІХ ст. Листи, що аналізувалися в межах дослідження, репрезентують не лише особисту комунікацію між двома визначними діячами, а й ширший дискурс українського національного руху у складних політичних умовах в Австро-Угорській монархії.
ЗЕМЕЛЬНА РЕФОРМА В УКРАЇНІ: СТРАТЕГІЧНИЙ РОЗВИТОК ТА МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ВПРОВАДЖЕННЯ
Мета статті – провести комплексний аналіз сучасного стану земельної реформи в Україні, визначити стратегічні орієнтири її розвитку, оцінити відповідність міжнародним стандартам управління земельними ресурсами та виявити основні проблеми й виклики, що перешкоджають ефективному впровадженню реформ у правовому, економічному та соціальному вимірах. Методологія дослідження – у роботі застосовано комплекс методів, що дозволяють всебічно оцінити земельну реформу в Україні. Використано аналітико-описовий метод для систематизації законодавчих та стратегічних документів; порівняльно-правовий метод для зіставлення українського досвіду з міжнародними стандартами управління земельними ресурсами; системний підхід для оцінки взаємозв’язку правових, економічних та соціальних аспектів реформ; документальний та контент-аналіз для виявлення прогалин і тенденцій реформування; індуктивно-дедуктивний метод – для формування узагальнень та науково обґрунтованих висновків. Наукова новизна полягає у комплексному аналізі сучасного стану земельної реформи в Україні з позицій стратегічного розвитку, міжнародних стандартів та правових інструментів. Автором узагальнено та систематизовано українські законодавчі акти, стратегічні документи та міжнародний досвід ведення земельних кадастрів, що дозволяє визначити ключові проблеми та виклики впровадження реформ у правовому, економічному та соціальному вимірах. Дослідження пропонує нові підходи до адаптації міжнародних практик та рекомендацій щодо удосконалення правового та управлінського забезпечення земельних відносин в Україні. Висновки.Земельна реформа в Україні потребує комплексного поєднання правового, економічного та соціального регулювання. Визначено стратегічні орієнтири розвитку, включно з прозорим земельним ринком та сучасними кадастровими системами за міжнародними стандартами. Виявлено ключові проблеми впровадження реформ, зокрема недостатній правовий захист, обмежену цифровізацію та слабкий контроль за використанням земель. Запропоновано адаптацію міжнародного досвіду для підвищення ефективності реформ та сталого розвитку аграрного сектору.
УКРАЇНСЬКО-ТУРЕЦЬКА СПІВПРАЦЯ У СФЕРІ КУЛЬТУРИ: НОРМАТИВНО-ПРАВОВА БАЗА ТА РОЛЬ ДІАСПОРИ (1991–2021 РР.)
Метою дослідження є аналіз нормативно-правової бази співпраці України та Турецької Республіки у сфері культури у 1991–2021 рр. та оцінка ролі діаспори у процесі формування українсько-турецького культурного співробітництва. Актуальність дослідження зумовлена кількома факторами, серед яких ключовими є вагоме геополітичне значення Туреччини в тюркському світі та її потенційні можливості у залученні до процесу деокупації Криму та розвитку культури киримли. Методологічною основою дослідження стали методи моніторингу, абстрагування, абстрактно-логічний, історико-типологічний та інституціональний. Метод моніторингу було використано для пошуку та систематизації даних, абстрагування – з метою виділення ключових понять, абстрактно-логічний метод став інструментом для формулювання висновків дослідження. Використання історико-типологічного методу дозволило з’ясувати ключові закономірності у розвитку українсько-турецьких культурних відносин та порівняти їх договірну базу між собою. Інституціональний метод дав можливість розглянути інститут діаспори як ключовий фактор формування українсько-турецького культурного співробітництва. Аналіз попередніх наукових праць показав зростання інтересу до питання українсько-турецької співпраці у культурній сфері. Наукова новизна статті полягає у тому, що вперше ґрунтовно досліджена нормативно-правова база та роль діаспори у формуванні українсько-турецької співпраці у сфері культури. Результати дослідження демонструють специфіку формування українсько-турецької культурної взаємодії у 1991–2021 рр., залученість до цього процесу державних органів України та Турецької Республіки, громадських організацій, спілок діаспори та окремих діячів культури.Також результати показали, що нормативно-правова база культурної співпраці України та Турецької Республіки у 1991–2021 рр. сформована завдяки низці двосторонніх та міжнародних угод, розпоряджень та указів. У висновках зазначені ключові діаспорні організації для формування успішної в перспективі співпраці у культурній сфері. Умовами поглиблення цього процесу встановлено створення структури на зразок Спільної Комісії, залучення українських митців до культури народу киримли, кооперація діаспорних організацій та діячів мистецтва, доступ до вивчення української та турецької мов, розширення представництва українських митців у міжнародних культурних заходах.
ЕВОЛЮЦІЯ ЧЕСЬКО-УКРАЇНСЬКИХ СТЕРЕОТИПІВ ВІД XIX СТ. ДО СЬОГОДЕННЯ
У статті розглядаються культурно-наукові перетини українського та чеського народів у XIX–XX ст., що постають як важливий чинник формування спільної слов’янської ідентичності та інтелектуальних мостів між Центральною та Східною Європою. Особливу увагу приділено діяльності науковців яка є символом наукової співпраці двох народів. У тексті простежується спільність слов’янських мотивів, а також показано, як чеські дослідники виступали культурними амбасадорами України в європейському контексті, популяризуючи її спадщину та сприяючи діалогу між українською та чеською інтелектуальними традиціями. Застосовано історико-порівняльний та дискурс-аналіз, а також культурологічний підхід. Джерельну базу становлять: праці про панслов’янські ідеї XIX ст.; документи та спогади української еміграції в Чехословаччині; матеріали про Празьку весну та радянську інтервенцію 1968 р.; сучасні дослідження науковців Чехії та України. Методологічна основа.Матеріал підкреслює значення українсько-чеських взаємин як прикладу міжкультурної солідарності, що поєднує наукову діяльність, етнографічні студії та культурну диплом присвячено еволюції стереотипів у міжнаціональних контактах: від романтичних образів «слов’янського братства» у XIX ст., через амбівалентні уявлення XX ст., до сучасних стереотипів, що коливаються між культурною близькістю та політичними напруженнями. Стереотипи розглядаються як динамічні культурні образи, які можуть бути ресурсом для взаєморозуміння, але водночас містять ризик упереджень. Автори роблять висновок, що еволюція чесько-українських стереотипів від XIX ст. до сьогодення відображає зміну політичних контекстів: від романтичних образів «слов’янського братства» у XIX ст., через амбівалентні уявлення у XX ст. (еміграція, радянський досвід); соціальні контакти (еміграція, трудова міграція); культурні символи (пісня, працьовитість, свобода), до сучасних стереотипів, що коливаються між культурною близькістю та політичними напруженнями.
ФОРТИФІКАЦІЙНІ ОСОБЛИВОСТІ ВАЛІВ ТЕРЕБОВЛЯНСЬКОГО ЗАМКУ Х–ХІІІ СТ. (НА ОСНОВІ АРХЕОЛОГІЧНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ)
У статті проведено комплексний аналіз фортифікаційних особливостей та оборонної ролі валів Теребовлянського замку Х–ХІІІ ст. Базуючись на літописних, археологічних та історико-архітектурних джерелах, простежено етапи будівництва давнього дитинця, вивчено типи валів за конструктивними особливостями, їх функціональну специфіку та еволюцію фортифікаційної системи у процесі розвитку Теребовлі. З’ясовано, що вали фортеці були зведені за принципом дерев’яно-земляних клітей із використанням рельєфних особливостей такої території. Методологічна основа роботи. Зокрема, значну роль відіграли мисове розташування, стрімкі схили та яри, що забезпечувало ефективну оборону фортеці під час атаки ворога. Також досліджено ритуально-релігійні функції валів Теребовлянського замку, оскільки на території городища було зафіксовано залишки поховань, культові майданчики та християнське кладовище. Охарактеризовано ключові результати археологічних досліджень ХХ–ХХІ ст., проведених у межах Замкової гори, які вкотре підтвердили факт поступового та безперервного розвитку фортифікацій Теребовлі. Висновок. Визначено, що система валів міста є свідченням високого рівня давньоруського оборонного будівництва та можливостей адаптації його до природних умов. Дослідження Теребовлянської фортеці має велике значення для повноцінного розуміння еволюції військового архітектурного мистецтва та сакральних особливостей давньоруських міст.