Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. Серія: Історія
Спеціальність: 011 – Історія та археологія Фахова реєстрація (категорія «Б»): Наказ МОН України № 220 від 21.02.2024 р. (додаток 4) Періодичність: 2 рази на рік ISSN (Print) 2307-7778
ГОРОДИЩА ТА НЕКРОПОЛІ ЛІВОБЕРЕЖЖЯ КИЇВСЬКОЇ РУСІ ЯК АРХЕОЛОГІЧНІ МАРКЕРИ ПРОТОМІСЬКИХ УТВОРЕНЬ
У статті розглянуто проблему урбанізації Київської Русі та специфіку поселенських структур Дніпровського Лівобережжя XI–XII ст. Мета статті – з’ясувати причини виникнення та занепаду протоміських центрів (Гочево, Горналь, Зелений Гай, Липове) у контексті міжнародної торгівлі. Методологія дослідження ґрунтується на археологічному, історико-порівняльному та типологічному аналізі матеріалів городищ, селищ і некрополів, а також на вивченні писемних джерел щодо торговельних привілеїв. Наукова новизна полягає у встановленні того, що зазначені поселення були протомістами, функціонування яких безпосередньо залежало від державної підтримки сухопутного шляху Булгар–Київ. Виявлено, що їхній розквіт у XI – першій половині XII ст. був зумовлений торговельними договорами часів Володимира Святославича, а занепад – не військовим знищенням, а політичною дестабілізацією маршруту. Висновки. У результаті дослідження з’ясовано, що лівобережні протоміста становлять «тупикову» лінію урбанізації, орієнтовану на транзитний капітал без стабільних зв’язків із сільською округою. Їхня загибель у середині XII ст. стала наслідком суперництва між Володимиро-Суздальським князівством та Волзькою Булгарією. Доведено, що процес містоутворення був нелінійним, а відсутність внутрішньої економічної бази робила такі центри вразливими до змін геополітичної кон’юнктури
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ГАЗЕТА «DZIENNIK URZĘDOWY WOJEWÓDZTWA TARNOPOLSKIEGO» ЯК ДЖЕРЕЛО ВИВЧЕННЯ ІСТОРІЇ ВОЄВОДСЬКОГО УПРАВЛІННЯ В ТАРНОПОЛІ (1921)
Метою статті є з’ясування інформаційного потенціалу газети «Dziennik Urzędowy Województwa Tarnopolskiego» як важливого джерела у вивченні історії воєводського управління в Тарнополі (1921). Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму та міждисциплінарного підходу; у роботі застосовано історико-генетичний, історико-типологічний та історико-системний методи, а також методи джерелознавчої критики й контент-аналізу. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що проаналізовано зміст газети «Dziennik Urzędowy Województwa Tarnopolskiego», офіційного часопису Тарнопільського воєводства. Введено до наукового обігу публікації 1921 р., що презентують факти та події з історії воєводського управління в Тарнополі. У результаті проведеного дослідження зроблено висновки. Газета «Dziennik Urzędowy Województwa Tarnopolskiego» – видання урядової територіальної адміністрації в Тарнопільському воєводстві, що відображало політику польської влади в період Другої Речі Посполитої. У газеті висвітлено закони й постанови центральної адміністрації у Варшаві, розпорядження та звернення тарнопільського воєводи. Презентовано відомості про створення та функціонування воєводського управління в Тарнополі у 1921 р., систематизовано офіційні дані щодо його департаментів, відділів, керівників. Статті в місячнику «Dziennik Urzędowy Województwa Tarnopolskiego» містять інформацію про діяльність воєводи, процедуру ухвалення управлінських рішень, критерії відбору службовців на державні посади, а також відображають різноманітні аспекти соціокультурного життя регіону та міста Тарнополя як адміністративного центру в період Другої Речі Посполитої. Таким чином, це видання донині залишається унікальним джерелом знань з історії воєводського управління в Тарнополі, специфіки державного врядування Польської республіки на теренах Східної Галичини в 1921 р.
РЕГІОНАЛЬНИЙ ВИМІР АДАПТАЦІЇ ДЕПОРТОВАНИХ З ПОЛЬЩІ УКРАЇНЦІВ У СВІТЛІ НОВІТНІХ ІСТОРІОГРАФІЧНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ
У статті здійснено комплексний аналіз сучасного стану вивчення проблеми депортації українського населення з Польщі до УРСР у 1944–1946 роках крізь призму регіональних особливостей адаптації та соціально-економічних наслідків. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні загальнонаукових методів (аналізу, синтезу, порівняння, узагальнення) та спеціально-історичних (історико-генетичного, історико-порівняльного, проблемно-хронологічного), а також міждисциплінарного підходу із залученням інструментарію соціології, демографії, етнології та усної історії. Обґрунтовано, що попри значну увагу дослідників до політико-правових аспектів Люблінської угоди та демографічних параметрів переселення, питання довгострокової інтеграції депортованих у нових суспільно-економічних умовах, особливо на рівні окремих областей, залишаються фрагментарно висвітленими. Проаналізовано внесок новітніх студій, зокрема мікроісторичних досліджень, які уможливлюють реконструкцію повсякденного досвіду переселенців. Окрему увагу приділено історіографічному дискурсу навколо термінологічного визначення подій та методологічним підходам до вивчення трансформації етнокультурної ідентичності лемків, надсянців, бойків та холмщаків. Висновок зроблено про необхідність подальшого заглиблення в регіональну специфіку адаптаційних процесів на основі залучення неопублікованих архівних джерел та матеріалів усної історії
ФОРМУВАННЯ ДЕРЖАВНИХ І МИТНИХ КОРДОНІВ ДРУГОЇ РЕЧІ ПОСПОЛИТОЇ: МІЖНАРОДНО-ПОЛІТИЧНИЙ ТА ЕКОНОМІЧНИЙ КОНТЕКСТ (1918–1922 РР.)
Мета статті – аналіз формування державних і митних кордонів Другої Речі Поспо- литої, з’ясування міжнародно-політичних та економічних засад їх функціонування, а також визна- чення ролі кордонів як інструменту забезпечення державного суверенітету, економічного захисту та контролю безпеки у 1918–1922 рр. Методологія дослідження ґрунтується на принципах істо- ризму, об’єктивності, системності та комплексності, що передбачає розгляд процесів формування повоєнної системи безпеки, становлення державних і митних кордонів Другої Речі Посполитої у кон- кретних історичних умовах міжвоєнного періоду. Використання історико-генетичного методу дало змогу з’ясувати передумови та особливості формування системи безпеки і процесу організації дер- жавних та митних кордонів. Історико-системний підхід дозволив розглянути державні та митні кордони як важливий елемент загальної системи безпеки держави, що включала політичні, військові та економічні складові. Історико-порівняльний метод застосовано для виявлення спільних і відмінних рис у функціонуванні прикордонних і митних структур на різних етапах розвитку держави. Істори- ко-правовий метод сприяв аналізу нормативно-правових актів та міжнародних договорів, які визна- чали правові засади встановлення та охорони кордонів. Проблемно-хронологічний метод забезпечив послідовне висвітлення досліджуваних процесів у межах 1918–1922 рр. Використання методів аналізу та синтезу дозволило узагальнити джерельний матеріал, визначити основні тенденції та закономір- ності формування державних і митних кордонів як складової системи безпеки Другої Речі Посполитої. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному аналізі повоєнної системи безпеки у контек- сті формування державних і митних кордонів Другої Речі Посполитої як взаємопов’язаних складових забезпечення державного суверенітету та економічного захисту. Визначено основні чинники, що впли- вали на формування повоєнної системи безпеки, зокрема міжнародно-правові рішення, геополітичну ситуацію та внутрішньодержавні адміністративні й економічні потреби. Проаналізовано взаємозв’я- зок між встановленням державних кордонів і організацією митної інфраструктури як інструменту контролю, економічного регулювання та захисту державних інтересів. Подальшого розвитку набуло дослідження функціонування державних і митних кордонів як складової механізму реалізації безпе- кової політики держави у міжвоєнний період. Встановлення кордонів стало результатом поєднання військово-політичних подій, міжнародних договорів і рішень міжнародних конференцій, що визначили територіальні межі держави у міжвоєнний період. Державні кордони виконували не лише функцію територіального розмежування, але й були важливим елементом системи національної безпеки. Їх охорона забезпечувалася через створення спеціалізованих прикордонних формувань і адміністратив- них структур, діяльність яких була спрямована на захист територіальної цілісності держави, проти- дію нелегальному переміщенню осіб і товарів та забезпечення стабільності прикордонного режиму. Важливе значення у структурі державного кордону належало митним кордонам, які виконували еко- номічну та безпекову функції. Формування митної системи забезпечувало контроль за переміщенням товарів, сприяло захисту національної економіки, регулюванню зовнішньої торгівлі та наповненню державного бюджету. Встановлено, що державні та митні кордони Другої Речі Посполитої були важливими інструментами реалізації безпекової політики держави та забезпечення її суверенітету. Їх формування і функціонування відбувалися під впливом як міжнародних чинників, так і внутрішніх потреб державного управління та економічного розвитку. Таким чином, державні і митні кордони стали невід’ємною складовою повоєнної системи безпеки та важливим елементом інституційного зміцнення Другої Речі Посполитої у міжвоєнний період 1918–1939 рр.
ДІЯЛЬНІСТЬ ІІ ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ ЧОЛОВІЧОЇ ГІМНАЗІЇ ІМЕНІ ЮЛІУША СЛОВАЦЬКОГО В МІЖВОЄННИЙ ПЕРІОД (ЗА МАТЕРІАЛАМИ ДЕРЖАВНОГО АРХІВУ ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ)
Мета статті полягає у комплексній реконструкції діяльності ІІ Тернопільської державної чоловічої гімназії імені Юліуша Словацького в міжвоєнний період на основі матеріалів Державного архіву Тернопільської області (ф. 151). Дослідження спрямоване на з’ясування організаційно-правових засад функціонування закладу, особливостей навчально-виховного процесу, кадрового забезпечення, соціально-демографічного складу учнівства та ролі гімназії в освітньому просторі Тернопільського воєводства у складі Другої Речі Посполитої. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму, наукової об’єктивності та системності. У роботі використано проблемно-хронологічний, структурно-функціональний, просопографічний та мікроісторичний методи. Аналіз «Головних протоколів іспитів зрілості», «Послужних списків» і звітної документації дозволив поєднати інституційну історію з елементами соціальної історії освіти. Застосування порівняльного підходу дало можливість співвіднести локальні практики функціонування гімназії із загальнодержавною освітньою політикою міжвоєнної Польщі. Наукова новизна полягає у здійсненні цілісного дослідження діяльності ІІ Тернопільської гімназії на основі малозалучених архівних джерел, що дозволило реконструювати повсякденні механізми функціонування державного навчального закладу воєводського центру. Уперше комплексно проаналізовано екзаменаційні практики, соціальний та конфесійний склад учнів, кадрову політику й ступінь державного контролю за освітнім процесом. Доведено, що гімназія поєднувала традиції австрійської класичної школи з новими імперативами польської освітньої уніфікації. Висновки. Установлено, що гімназія функціонувала як структурно впорядкований елемент централізованої освітньої системи, з чіткою адміністративною вертикаллю та нормативною регламентацією всіх аспектів діяльності. Навчальний процес зберігав гуманітарну спрямованість із домінуванням класичних мов і філософії, що підкреслювало елітарний характер освіти. Соціально-демографічний аналіз засвідчив поліетнічний і поліконфесійний склад учнівства та роль закладу як інструменту соціальної мобільності. Кадровий корпус, сформований із підготовлених фахівців зі статусом державних урядовців, виступав провідником державної освітньої політики. Отже, ІІ Тернопільська гімназія ім. Ю. Словацького постає як репрезентативна модель функціонування державної середньої школи в освітньому просторі міжвоєнної Галичини.
ВИДАННЯ З БІБЛІОТЕКИ БІЛОЦЕРКІВСЬКОЇ ЖІНОЧОЇ ГІМНАЗІЇ У ФОНДАХ НБУВ: ІСТОРІЯ ПОБУТУВАННЯ ТА СУЧАСНИЙ СТАН
Метою дослідження є історія створення та розвитку бібліотеки Білоцерківської жіночої гімназії, аналіз її книжкового фонду, що зберігається в Національній бібліотеці України імені В. І. Вернадського, а також визначення наукової та культурно-освітньої цінності навчальних і художніх видань установи. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових і спеціально-історичних методів. Історико-генетичний метод застосовано для реконструкції процесу створення та розвитку бібліотеки Білоцерківської жіночої гімназії та визначення етапів формування її фонду. Історико-системний підхід забезпечив розгляд бібліотеки як складової освітнього й культурного простору навчального закладу. Історико-типологічний метод використано для класифікації видань за тематикою та функціональним призначенням і встановлення структури книжкового зібрання. Наукова новизна дослідження полягає у введенні до наукового обігу документальних матеріалів щодо бібліотеки Білоцерківської жіночої гімназії та комплексній характеристиці збереженого у фондах НБУВ фрагмента її книжкового зібрання. Уперше здійснено системний аналіз кількісного та тематичного складу фонду, визначено його структуру, джерела комплектування та культурно-освітню цінність у контексті розвитку жіночої освіти кінця ХІХ – початку ХХ ст. Висновки. У результаті дослідження доведено, що взаємодія Білоцерківської жіночої гімназії, з підпорядкованою їй бібліотекою фактично повністю забезпечували освітні потреби учениць та викладачів установи. Визначено специфіку викладання в закладі та особливості формування фонду її бібліотеки. Встановлено, що бібліотека відігравала важливу роль у навчально-виховному процесі та була вагомим осередком культурно-освітнього життя вихованців закладу. Попит на книжкові видання на регіональному рівні відобразив соціальні та національні особливості читацького загалу, а наявність фонду іноземної літератури свідчила про високий освітній рівень запитів учениць і викладачів. Дослідження підтвердило, що бібліотека гімназії стала важливим чинником формування інтелектуального середовища та розвитку жіночої освіти кінця ХІХ – початку ХХ ст.
«ВІДЛИГА» КРІЗЬ ПРИЗМУ ЗАЛУЧЕНОСТІ ГРОМАДСЬКОСТІ ДО МІЖДЕРЖАВНИХ ВІДНОСИН (НА МАТЕРІАЛАХ УКРАЇНСЬКОГО ТОВАРИСТВА ДРУЖБИ ТА КУЛЬТУРНОГО ЗВ’ЯЗКУ З ЗАРУБІЖНИМИ КРАЇНАМИ)
Метою статті є визначення співвідношення нових напрямів та форм роботи громадської організації в добу «відлиги» з традиційними практиками, притаманними радянському тоталітаризму. Методологія дослідження ґрунтується на цивілізаційному підході до осмислення історичного процесу й доповнюється людиноцентричними підходами. У роботі використано як загальнонаукові принципи (об’єктивності, системності, аналізу), так і спеціально-історичні – порівняльно-історичний, історико-джерелознавчий тощо. Особливістю дослідження є його опертя на матеріали архівного фонду Українського товариства дружби та культурних зв’язків із зарубіжними країнами, значна частина яких вводиться до наукового обігу вперше. Наукова новизна зумовлена як розширенням джерельної бази, так і спробою обґрунтувати наявність соціальних та культурних трансформацій в українському суспільстві окресленого періоду. Висновки. Період «відлиги» досліджено крізь призму залучення громадськості до реалізації суспільно-політичних завдань, що сприяло формуванню суперечливого образу цього історичного етапу. З одного боку, зберігалася жорстка підпорядкованість партійним рішенням, домінування компартійної оптики у трактуванні внутрішніх і зовнішніх проблем, з іншого, – простежується прагнення до демонстрації «демократизації» радянського суспільства та посилення ролі громадськості
ДИСЛОКАЦІЯ І ПЕРЕМІЩЕННЯ ПІДРОЗДІЛІВ РОСІЙСЬКОЇ ОКУПАЦІЙНОЇ АРМІЇ У ТЕРНОПОЛІ ПІД ЧАС ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ (1916–1917 РР.)
Мета статті – дослідити особливості дислокації та переміщення підрозділів російської окупаційної армії на території Тернополя у 1916–1917 рр., виявити чинники, що визначали їх розташування та пересування, оцінити вплив військової присутності на місцеве населення і соціально-економічну ситуацію міста в умовах Першої світової війни. Методологія дослідження. У роботі застосовано комплекс методів, що дозволяє всебічно проаналізувати дислокацію та переміщення підрозділів російської окупаційної армії у Тернополі в 1916–1917 рр. Передусім використано історико-архівний підхід, який передбачав опрацювання військових донесень, наказів, карт дислокації тощо. Для встановлення послідовності подій та уточнення маршрутів переміщень застосовано хронологічний і порівняльний аналіз, що дозволив зіставити інформацію з різних джерел та оцінити її достовірність. Виявлено стратегічні й логістичні чинники, що визначали розташування військ. Системний підхід розглядав дислокацію та переміщення військ як частину військово-організаційної системи, що взаємодіяла з політичними, соціальними та економічними процесами в окупованому регіоні. Наукова новизна. У статті чи не вперше проаналізовано процеси дислокації та переміщення підрозділів росій- ської окупаційної армії на території Тернополя упродовж 1916–1917 рр., Систематизовано маршрути переміщень і встановлено взаємозв’язок між стратегічними рішеннями командування та соціально- економічними умовами міста. Дослідження дозволяє розширити розуміння впливу окупаційного режиму на повсякденне життя населення Тернополя та вносить нові дані у дослідження локальної історії Першої світової війни в західноукраїнському регіоні. Висновки. Дослідження дозволило встановити особливості дислокації та переміщення підрозділів російської окупаційної армії у Тернополі упродовж 1916–1917 рр. Виявлено, що розташування російських окупаційних військ визначалося стратегічними та логістичними чинниками, наявністю інфраструктури, транспортних шляхів та доступністю територій для розміщення гарнізонів. Результати роботи розширюють розуміння локальної історії Першої світової війни та створюють основу для подальших досліджень військової організації та окупаційних практик у західноукраїнському регіоні.
ПИТАННЯ ВИХОВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОЛОДІ У ПРАЦЯХ О. ТИСОВСЬКОГО
Метою статті є всебічне дослідження поглядів Олександра Тисовського на виховання молоді, зокрема аналіз основних принципів його педагогічної концепції в контексті як пластового, так і сімейного виховання, а також визначення актуальності його ідей для сучасної української освітньої, виховної та сімейної практики. Методологія дослідження. Для досягнення мети статті застосовано комплексний підхід, що поєднує історико-педагогічний, системний, та компаративний методи дослідження. Історико-педагогічний метод дозволив простежити розвиток ідей Олександра Тисовського в контексті історичного періоду кінця XIX – початку XX століття, а також їх вплив на формування педагогіки національного виховання в Україні. За допомогою цього методу було проаналізовано основні праці Тисовського, листування та архівні матеріали. Аналіз документальних джерел включав вивчення наукових праць, публікацій, архівних документів, що стосуються діяльності Пласту та ідеології виховання молоді, а також сучасних досліджень педагогіки Тисовського. Системний підхід застосовано для комплексного розгляду педагогічної концепції Тисовського, з урахуванням її складових – пластового, сімейного, морально-етичного виховання, а також їх взаємозв’язку з сучасними освітніми процесами. Компаративний метод використовувався для порівняння ідей Тисовського з іншими педагогічними концепціями як українських, так і зарубіжних педагогів, що дозволило окреслити унікальність і актуальність його підходів. Метод аналізу та синтезу допоміг у структуризації отриманих даних, формуванні цілісної картини та логічному викладенні матеріалу. Таким чином, застосування цих методів забезпечило глибоке та всебічне розкриття проблематики виховання молоді у працях Олександра Тисовського, а також актуалізацію його педагогічних ідей у сучасному контексті. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному аналізі педагогічної спадщини Олександра Тисовського, що дозволяє по-новому оцінити його внесок у розвиток національного виховання молоді в Україні. Вперше систематично розглянуто не лише пластове виховання, яке є широко відомим, а й аспекти сімейного виховання, що висвітлювалися в його працях, з урахуванням сучасних викликів яка поєднує українські національні цінності, скаутські методи, християнську мораль та практичне виховання через дію. Його підхід залишається актуальним і може бути ефективно застосований у сучасній освітній системі як альтернатива чи доповнення до формального навчання. Праці Тисовського є джерелом натхнення для педагогів, виховників, батьків та всіх, хто прагне виховати вільну, активну, освічену й патріотичну молодь
КАРПАТСЬКИЙ РЕГІОН ПЕРІОДУ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ В ІСТОРИЧНІЙ БЕЛЕТРИСТИЦІ (НА ПРИКЛАДІ РОМАНУ Д. МЕЙСОНА “ЗИМОВИЙ СОЛДАТ”)
Метою статті є проаналізувати висвітлення Карпатського регіону під час Першої світової війни в історичному романі американського письменника Деніела Мейсона “Зимовий солдат”. Методологія дослідження ґрунтується на принципах об’єктивності, історизму та міждисциплінарного підходу, у роботі застосовано історико-генетичний, історико-типологічний та історико-системний методи. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що проаналізовано історичний роман Д. Мейсона “Зимовий солдат”, головний герой якого студент-медик з Відня Луціуш Кшелевскі, служить під час Великої війни на Східному фронті у Карпатах. Охарактеризовано відображення ландшафтної специфіки та поліфонії Карпатського регіону в умовах Першої світової війни. У результаті проведеного дослідження зроблено висновки. Важливою змістовою лінією головного героя є його рефлексії подорожі до місця призначення на Східному фронті (вигаданого села Лемновичі) та інтерпретація вражень про Карпатський регіон, рельєф, кліматичні умови, традиції, звичаї, культуру, побут, національну ідентичність, повсякденне життя цивільного населення. Сюжет роману висвітлює перебіг бойових подій на Східному фронті, питання забезпечення, логістики, комплектування австро-угорської армії, умови та особливість роботи медичної служби, польових шпиталів, відображає різноманітні людські емоції, переживання, емпатію, страждання, досвід під час війни. Деніел Мейсон розглядає Карпати як географічну локацію, плацдарм, екзистенційне пограниччя, фронтир. Роман “Зимовий солдат” Д. Мейсона є важливим для розуміння того як події Першої світової війни на території України у Карпатському регіоні сприймаються та інтерпретуються в сучасній західній літературі
УКРАЇНСЬКА ГОЛОВНА ВИЗВОЛЬНА РАДА: СТРУКТУРА, ПОЛІТИЧНА ПРОГРАМА
Метою статті є всебічний аналіз передумов створення Української Головної Визвольної Ради з акцентом на особливості її структури та політичної програми, яка формувалася в умовах воєнно-політичних викликів середини ХХ ст. Методологія дослідження базується на засадах історизму, об’єктивності та системного підходу до аналізу структури та політичної програми Української Головної Визвольної Ради. Також використано комплекс загальнонаукових і спеціально-історичних методів, зокрема аналізу та синтезу, порівняльно-історичного, проблемно-хронологічного, а застосування структурно-функціонального методу дозволило охарактеризувати внутрішню організацію УГВР та її роль у координації визвольного руху. Важливе місце посідає джерелознавчий аналіз програмних документів УГВР, серед яких – «Універсал УГВР» та «Платформа УГВР», що дозволяє реконструювати ідеологічні засади організації. Висновки. Встановлено, що Українська Головна Визвольна Рада починаючи із 1944 р. функціонувала як понадпартійний координаційний центр українського визвольного руху, об’єднуючи представників різних політичних середовищ на основі спільної програмної платформи та мети – боротьби за державну незалежність. Показано, що процес її створення відбувався в умовах політичної фрагментації, ідеологічної поляризації та конкуренції за лідерство, що суттєво ускладнювало консолідацію українських сил і зумовлювало обмежену підтримку з боку окремих політичних груп. Доведено, що програмні документи УГВР відображали синтез націоналістичної ідеології з демократичними цінностями, зокрема ідеями прав людини, політичного плюралізму та соціальної справедливості. Обґрунтовано, що діяльність УГВР була спрямована на внутрішню координацію визвольної боротьби, а також репрезентацію українського питання на міжнародній арені як складової значно ширшої боротьби поневолених народів. Узагальнено, що УГВР стала важливим етапом у розвитку української політичної думки та практики державотворення в умовах війни / окупації.
БАБИНСЬКА РЕСПУБЛІКА ЯК АЛЬТЕРНАТИВНЕ СОЦІОКУЛЬТУРНЕ УТВОРЕННЯ РАННЬОМОДЕРНОГО ЧАСУ: ПАРОДІЙНІСТЬ І САРМАТИЗМ (ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ТА УКРАЇНСЬКИЙ КОНТЕКСТИ)
У статті досліджується феномен т.зв. Бабинської республіки (поль. Rzeczpospolita Babińska, 1568‒1677) як унікального альтернативного соціокультурного явища ранньомодерної доби крізь фокус пародійності та еволюцію ставлення до сарматизму. Метою статті є дослідити риси соціокультурної альтернативності в діяльності Бабинської республіки на тлі формування шляхетської культури у Речі Посполитій Обох Народів, а саме сарматизму як її ідеології та панівного стилю. Наукова новизна роботи полягає в оцінці ставлення і належности цього утворення до соціокультурної альтернативи, зокрема релігійних течій, або ступінь критики державних інституцій та панівної церкви. Проаналізовано трансформацію республіки від соціально-критичного товариства, що симпатизувало Реформації, до органічної частини шляхетської «сарматської» культури. Новим у дослідженні теми є саме намагання наблизити Бабинську республіку до українського контексту, дати їй також український вимір. Розглянуто і європейський контекст цього утворення, запропоновано його аналоги (французькі салони, англійський Lord of Misrule). Особливу увагу в статті приділено формам та функціям пародійності, механізмам соціальної критики через гумор, а також унікальній толерантності Бабина до альтернативних релігійних течій. Висновки. Бабинська республіка була унікальним соціокультурним утворенням ранньомодерної доби, що функціонувало близько 110 років. Пародійність становила головний принцип її діяльності. В «республіці» пародіювалися: державні структури, соціальні практики і ритуали, соціокультурні стереотипи. За один з головних критеріїв оцінки Бабинської республіки взято еволюцію її ставлення до сарматизму: від критики протосарматизму (1560-ті ‒ 1590- ті) до повної інтеграції в сарматизм (1634‒1677). Доведено, що Бабинська республіка являла собою парадоксальне поєднання критики та згодом навіть конформізму – «безпечну критику», що дозволяло шляхті висміювати власні вади без зміни суті станової системи. Український вимір Бабинської республіки полягає у географічній близькості, персональних зв’язках, але також і в бракові прямих аналогів. На відміну від інших європейських аналогів, Бабинська республіка вирізнялася насамперед тривалістю, а також інституціоналізацією та інтелектуальним рівнем учасників.
ПОЛІТИЧНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ В УГОРЩИНІ У 1932–1936 РОКАХ: ФОРМУВАННЯ УРЯДУ ДЮЛИ ҐЕМБЕША
Мета дослідження – проаналізувати процес формування уряду Дюли Ґембеша та з’ясувати особливості трансформації політичної системи Угорщини у 1932–1936 роках в умовах соціально-економічної кризи та еволюції режиму регента Міклоша Горті. Методологія дослідження ґрунтується на використанні загальнонаукових і спеціальних історичних методів. У роботі застосовано принципи історизму, об’єктивності та системності, а також історико-генетичний, проблемно-хронологічний, порівняльний та аналітичний методи, що дозволило простежити політичні передумови приходу Д. Ґембеша до влади, формування складу його уряду та основні напрями урядової політики. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному аналізі політичної ситуації в Угорщині на початку 1930-х років, з’ясуванні ролі уряду Д. Ґембеша у процесах реформування державного управління та розкритті особливостей взаємин між прем’єр-міністром, регентом, парламентом і консервативними політичними колами. У статті також розглянуто вплив економічної кризи та міжнародних чинників на формування внутрішньої політики угорського уряду. Висновки. Дослідження показало, що формування уряду Д. Ґембеша відбулося в умовах глибокої політичної та економічної кризи на початку 1930-х років, що вимагало від правлячих кіл режиму М. Горті пошуку нових методів стабілізації держави. Призначення Д. Ґембеша стало компромісом між різними політичними групами, що визначило суперечливий характер його урядової діяльності. Прем’єр-міністр прагнув розширити соціальну базу влади, модернізувати політичну систему та посилити роль виконавчої влади, одночасно зберігаючи основи існуючого режиму. Його політика поєднувала реформаторські декларації з тенденціями до централізації управління і посилення авторитарних елементів влади. Разом з тим значний вплив консервативної еліти та необхідність дотримання політичного компромісу обмежували можливості реалізації більш радикальних перетворень. У підсумку діяльність уряду Д. Ґембеша стала важливим етапом еволюції політичної системи Угорщини в міжвоєнний період.
НАРИС РОЗВИТКУ АЛЬТЕРНАТИВНОЇ МУЗИКИ ТЕРНОПОЛЯ ЯК КОНТРКУЛЬТУРИ МІСТА 1991–2014 РР.
Стаття присвячується становленню та розвитку альтернативної музики Тернополя 1991–2014 рр. як головного елементу альтернативної культури і контркультури міста. Метою статті є висвітлити ключові етапи цього розвитку, особливості та відмінності його складових. Окреслено економічний, логістичний і соціально-культурний стан міста наприкінці існування радянської України та ранньої незалежності задля з’ясування умов становлення і розвитку музичної контркультури Тернополя. Наукова новизна полягає у розгляді розвитку альтернативної музики Тернополя через призму діяльності локальних музикантів, гуртів, фестивалів та додаткової музичної інфраструктури у місті. У статті також охоплено вплив іноземних і немісцевих гуртів та жанрів на тенденції розвитку та становлення тернопільських формацій. Такий підхід дозволяє ширше осягнути розвиток незалежної музики Тернополя у межах України та спростувати статус «провінційності» міста. Значну увагу приділено діяльності гуртів «Nameless», «Ті, що падають вгору», «Холодне Сонце», «Los Colorados», «Orthodox», «Satrias» й інших. Також висвітлено фестивалі та музичні конкурси, зокрема «Нівроку», «Висадка», «Файне Місто», «Гамселить», «Koza Music Battle» та їх вплив на розвиток музичної контркультури Тернополя. Окремим важливим фактором для розвитку контркультури міста є постать Ігоря Пелиха. Стаття має міждисциплінарний характер і базується на поєднанні історичних, культурологічних і музикознавчих методологічних підходів, що дозволяє комплексно викласти проблематику питання статті. Також стаття дотримується підходу Digital Humanities, зокрема у використанні електронних архівних даних, електронної публіцистики й інших цифрових джерел, що дозволяє вичерпно й якісно висвітлити нарис альтернативної музики Тернополя в окреслений хронологічний час. Висновки. Альтернативна музика Тернополя пройшла шлях від становлення наприкінці 1980-х, становлення ключових гуртів та фестивальної діяльності у 1990-х, початку 2000-х, до популяризації в інтернет-мережі та комерціалізації наприкінці 2000-х, початку 2010-х. Головними рушіями розвитку на попервах був ентузіазм окремих діячів після падіння СРСР, однак згодом економічний фактор стає вирішальним, через що формується новий підхід до створення та популяризації альтернативної музики тернопільськими музикантами
ІНСТИТУЦІЙНІ МЕХАНІЗМИ ІНФОРМАЦІЙНОЇ СТРАТЕГІЇ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ ЩОДО УКРАЇНИ (2000–2013): ДИСКУРСИВНА ПІДГОТОВКА АГРЕСІЇ
У статті проаналізовано комплекс інституційних чинників та механізмів, що визначали динаміку інформаційного впливу Російської Федерації на політичний та правовий простір України протягом 2000–2013 рр. Розглядається процес поступового перетворення інформаційних операцій на системний інструмент державної політики, спрямований на деструкцію національної ідентичності та обмеження зовнішньополітичної суб’єктності держави. Особлива увага приділяється вивченню того, як маніпулятивні наративи інтегрувалися у міждержавні угоди та внутрішнє законодавство України, створюючи передумови для гібридного вторгнення. Мета статті. Дослідження спрямоване на виявлення та аналіз процесів формування й інституціоналізації інформаційної стратегії Російської Федерації щодо України у період 2000–2013 рр. Автор обґрунтовує концептуальну тезу, згідно з якою інформаційні кампанії зазначеного періоду не були випадковими актами пропаганди, а виступали цілеспрямованим інституційним механізмом формування політико-правових та когнітивних передумов для системної дестабілізації державного суверенітету України. У статті детально аналізується еволюційна трансформація класичних інструментів «м’якої сили» у агресивну стратегію дискурсивного домінування та структурної ерозії національних державних інститутів. Методологія дослідження. У роботі застосовано сукупність загальнонаукових та спеціальних історичних методів, що ґрунтуються на засадах критичного дискурс-аналізу офіційної документації, стенограм міждержавних переговорів та публічних виступів вищого військово-політичного керівництва Російської Федерації. Застосування інституційного підходу дозволило розглянути інформаційну стратегію як розгалужену систему сталих норм, організаційних практик та правових пасток. Метод системного аналізу допоміг реконструювати взаємозв’язок між штучно створеними енергетичними конфліктами, ідеологічними гуманітарними концептами та стратегічними військово-політичними домовленостями, зокрема Харківськими угодами. Контент-аналіз медіапростору дозволив простежити динаміку впровадження деструктивних когнітивних моделей у суспільну свідомість України. Наукова новизна. У статті здійснено інституційний аналіз правових і політичних актів як елементів реалізації інформаційної стратегії Російської Федерації щодо України у 2000–2013 рр. Запропоновано інтерпретацію зазначеного періоду як відносно цілісного циклу формування інституційних передумов подальшого гібридного протистояння. Визначено та систематизовано роль міждержавних угод і внутрішніх нормативно-правових актів у процесі формування обмеженої міжнародної суб’єктності України. Показано, що інституціоналізація інформаційної стратегії Російської Федерації відбувалася через послідовну легітимацію окремих політичних і культурних наративів в офіційному політичному дискурсі та правовому полі України, що сприяло фрагментації національного інформаційного простору. Обґрунтовано, що ключові елементи інформаційного та політико-правового інструментарію, використаного під час агресії 2014 р., формувалися та проходили інституційну апробацію протягом попереднього десятиліття. Висновки. Дослідження показує, що протягом 2000–2013 рр. Російська Федерація сформувала комплекс інструментів інформаційного впливу, які істотно впливали на політичний та інформаційний простір України. У межах цього процесу офіційний дискурс російсько-українських відносин поступово трансформувався від формального декларування стратегічного партнерства до фактичного заперечення української державності. Ключовими етапами цього процесу визначено: апробацію технологій радикальної соціальної дестабілізації (2003–2004 рр.), цілеспрямовану дискредитацію міжнародної суб’єктності України під час штучних енергетичних криз (2005–2009 рр.) та фінальне нормативне закріплення важелів впливу через гуманітарну експансію та військову присутність (2010–2013 рр.). Зроблено висновок про деструктивний вплив інформаційної складової, що став детермінантою системного послаблення оборонного потенціалу держави
СУСПІЛЬНІ НАСТРОЇ НАСЕЛЕННЯ ВОЛИНСЬКОЇ ГУБЕРНІЇ У ПЕРІОД ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ
Мета статті полягає у висвітленні змін суспільної свідомості і настроїв населення Волинської губернії, детерміновані Першою світовою війною, що створює підґрунтя для проведення історичних паралелей із сучасністю. Основа методології складається із загальнонаукових (аналізу, синтезу, індукції, дедукції) та спеціальних історичних (історико-типологічного, історико-системного) методів, що поєднуються з реалізацією принципів історичного дослідження. Наукова новизна роботи зводиться до комплексного та ґрунтовного вивчення проблеми, що розкриває тему трансформації суспільних настроїв населення Волині під час Великої війни. Висновки. Початок Першої світової війни відзначився високим рівнем патріотичного піднесення, який внаслідок воєнних дій та складних економічних умов зазнав кардинальної трансформації