Спеціальності: 014 – Середня освіта (за предметними спеціальностями), 035 - Філологія Фахова реєстрація (категорія «Б»): Наказ МОН України № 1309 від 25.10.2023 р. (додаток 4) Періодичність: 2 рази на рік ISSN (Print) 2307-1222
ПРАВОВИЙ СТАТУС МОВИ У ВИМІРАХ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ТА ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ: КРИТЕРІЇ РЕАЛІЗАЦІЇ Й ВИКЛИКИ УКРАЇНСЬКОГО МЕДІАПРОСТОРУ
У статті здійснено комплексний міждисциплінарний аналіз правових механізмів захисту державної мови в українському медіапросторі в умовах повномасштабної збройної агресії. Актуальність дослідження зумовлена тим, що мовне питання в Україні набуло виміру національної безпеки: воно є не лише предметом правового регулювання, а й ареною інформаційно-психологічної війни, в якій цілеспрямовано застосовуються стратегії приниження державної мови, фальшування національної історії та формування викривленої картини ідентичності. Авторка обґрунтовує, що зазначені загрози потребують відповіді на кількох рівнях: законодавчому, інституційному та медійному. Теоретико-методологічне підґрунтя дослідження базується на концепції «уявлених спільнот» Бенедикта Андерсона, згідно з якою мова є центральним механізмом конструювання нації як символічної спільноти, та на теорії символічної влади П’єра Бурдьє, який розглядав «легітимну мову» як форму капіталу, що визначає доступ до суспільних ресурсів і відтворює соціальну стратифікацію. Ці концепції дозволяють розглядати мовну політику не як суто технічний правовий механізм, а як поле зіткнення символічних, культурних і владних інтересів. Застосовано і постколоніальний підхід, що доповнює цю картину: відновлення державної мови в Україні є актом деколонізації, яка має глибоке цивілізаційне значення. Методологічну основу становлять системний аналіз нормативно-правових актів, порівняльно-правовий та телеологічний методи тлумачення, метод контент-аналізу конкретних випадків правозастосування. У результаті дослідження встановлено, що в українському законодавстві сформовано багаторівневий механізм захисту державної мови в медіапросторі, що охоплює конституційні норми (ст. 10), положення Закону «Про медіа» (ст. 110), Закону «Про забезпечення функціонування державної мови» (ст. 53) та Закону «Про національну безпеку» (у редакції 2025 р.), Постанови «Про посилення ролі української мови в утвердженні Української держави», реєстр. № 4764-IX від 15.01.2026. Проаналізовано зміст заборон на поширення інформації, що принижує державну мову, та контенту, який заперечує українську державність, кваліфікованого як українофобський. Наголошено на системні прогалині — відсутність прямих медіасанкцій за поширення українофобського контенту, що знижує ефективність реагування регулятора. Окрему увагу приділено аналізу постанови Верховної Ради України від 15 січня 2026 року щодо посилення ролі української мови, яка розглядається як інструмент переходу до комплексної мовної політики, водночас пов’язаний із ризиками надмірного регулювання, формалізації та політизації. За результатами дослідження сформульовано практичні рекомендації для вдосконалення медіазаконодавства, зокрема щодо запровадження прямих санкцій, розробки критеріїв кваліфікації порушень та забезпечення балансу між захистом державної мови і мовною різноманітністю.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МУЛЬТИМОДАЛЬНІ МЕХАНІЗМИ КОНСТРУЮВАННЯ САКРАЛЬНОГО СМИСЛУ В ЦИФРОВИХ ЛЮТЕРАНСЬКИХ ПРОПОВІДЯХ (ФРЕЙМОВА ТА НАРАТИВНА ПЕРСПЕКТИВА)
У статті здійснено когнітивно-дискурсивний та мультимодальний аналіз сучасних німецькомовних лютеранських проповідей у цифровому середовищі з метою виявлення механізмів конструювання сакрального смислу в умовах медіалізованої комунікації. Дослідження ґрунтується на інтеграції положень фреймової семантики, теорії комунікативних жанрів та інтеракційної лінгвістики, що дозволяє розглядати проповідь як соціально зумовлену мовленнєву подію, у межах якої вербальні, просодичні та візуальні ресурси функціонують у взаємозалежній семіотичній взаємодії. Емпіричну базу становить корпус із автентичних цифрових проповідей, відібраних з онлайн-архівів Євангелічної церкви Німеччини за різні літургійні періоди, що репрезентують відео-, аудіо- та текстові формати. Методологія поєднує якісний когнітивно-дискурсивний аналіз із елементами просодичного та візуального опису, а також процедурою подвійного кодування, спрямованою на підвищення інтерсуб’єктивної надійності результатів. У ході аналізу встановлено, що домінантними механізмами актуалізації сакрального смислу виступають ієрархічно організовані фрейми «шляху», «служіння», «спільноти», «присутності» та «надії», які структурують наративні сценарії проповіді й забезпечують перенесення біблійного наративу в актуальний соціальний контекст. Показано, що мультимодальна синхронізація вербальних маркерів із інтонаційними та візуальними сигналами підсилює перлокутивний потенціал мовлення та сприяє формуванню дискурсивної пам’яті жанру в цифровому просторі. Наукова новизна дослідження полягає в розробленні інтегрованої аналітичної моделі, яка дозволяє описувати цифрову лютеранську проповідь як комплексну семіотичну подію, у межах якої сакральний смисл формується на перетині когнітивних моделей, жанрових норм і медіазумовлених комунікативних стратегій. Отримані результати розширюють теоретичні можливості теолінгвістики та когнітивно-дискурсивного аналізу в дослідженні релігійної комунікації в умовах цифрової медіалізації.
ОБРАЗ ЛІРИЧНОГО ГЕРОЯ В ПОЕТИЧНІЙ ЗБІРЦІ «АНТЕНА» СЕРГІЯ ЖАДАНА
У статті вперше проаналізовано образ ліричного героя в поетичній збірці «Антена» С. Жадана у площині воєнної тематики. Остання засвідчує: він зазнає певної еволюції: від постмодерніста-іроніста до митця-філософа. Воєнний наратив «Антени» пронизаний екзистенційними думками про життя і смерть, про непрості, але гуманні людські стосунки у складну добу кризових історичних подій. Поетичні тексти збірки об’єднує символічний образ антени, який вихоплює із рідних просторів найважливіше – «ритм і прощення», а понад ними – «симфонічну музику березня». Саме антена як чутливий ретранслятор визначає масштабність й багатовимірність художнього світу в однойменній поетичній збірці. У ньому органічно співіснують кілька ракурсів авторського погляду: трагічного (від гіркої тональності до психологічного надриву); алегорично-символічного (посилюється у збірці); гротескно-іронічного (через фрагменти травестійної лірики). С. Жадан демонструє схильність до розлогої оповідності, темпераментної розмови зі світом, часом речитативності, що нагадує наспівність українських народних дум. Базова бінарна опозиція життя-смерть в «Антені» майстерно реалізована через біблійні образи, що констатують авторську ідею про вічність. У збірці «Антена» С. Жадан творить особливий екзистенціальний простір України, передусім українського Сходу, що опинився у ворожій окупації. Тут звучить біль за батьківщиною, туга за загиблими воїнами, співчуття до біженців. Автор трактує війну як апокаліптичне явище через мотиви «вигнання з раю», втрату «землі обітованої». Ліричний герой ‒ багатовимірний і цілісний водночас: з одного боку, вічний мандрівник, самотній і відчужений, з іншого – українець-патріот, що апелює до сучасників, синтезуючи ознаки національного, суспільного й духовного буття доби. Це дозволяє означити самобутність творчості культового С. Жадана в українському літературному процесі ХХІ століття.
ЛІНГВОПРАГМАТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ МАНІПУЛЮВАННЯ В РОДИННОМУ ДИСКУРСІ
У статті досліджуються лінгвопрагматичні особливості та механізми маніпулювання в родинному дискурсі. Спілкування всередині сім’ї є багатоаспектним з погляду вивчення людської взаємодії, оскільки віддзеркалює всі розгалуження міжособистісних стосунків, емоційних зв’язків та динаміки їх розвитку. Для родинного дискурсу характерним є достатньо високий ступінь близькості та тривала взаємодії між учасниками, тобто інтеракція в родині є менш залежною від формальних норм і правил та більш залежною від особистісних стосунків членів сім’ї. У поданому дослідженні розглянуто природу родинного спілкування, його інтимність, асиметрію влади та емоційний контекст. Родина – це не лише група людей, а й простір, у якому постійно відбувається комунікація, що формує її структуру та ідентичність. У роботі визначено ключові поняття родинний дискурс та маніпуляція як комунікативна стратегія, а також типові ситуації, в яких трапляються маніпуляції: прохання, суперечки та обмін емоційною підтримкою. У контексті розуміння родинного дискурсу як довготривалої взаємодії маніпуляція розглядається як найтиповіша комунікативна стратегія з навмисним чи ненавмисним застосуванням лінгвістичних та прагматичних засобів впливу на думки, почуття, вчинки та поведінку іншого інтерактанта. У дослідженні визначено та класифіковано маніпулятивні механізми, що сприяє кращому розумінню ролі родинного спілкування у формуванні стосунків та утвердженні контролю. Особливу увагу приділено лінгвопрагматичним механізмам, за допомогою яких реалізується маніпуляція, опрацьовано лексичні та прагматичні засоби, включаючи специфічний вибір слів, оцінну мову, евфемізми та інфантилізуючі вирази, які використовуються для досягнення цілей через маніпуляцію. Основними лексичними засобами впливу є використання евфемізмім та дисфемізмів для зміни сприйняття ситуації, а також лексики, яка слугує для навішування ярликів. Результати напрацювань мають значну теоретичну та практичну цінність. Дослідження, профінансоване та виконане за результатами проєкту НФДУ «Інноваційні технології маніпулювання масовою свідомістю: поліпарадигмальний лінгвістичний вимір» (0124U004832), має на меті підвищити обізнаність щодо важливості критичного сприйняття інформації в межах інтеракції членів родинного дискурсу.
ВАСИЛЬ СІМОВИЧ І ПОЕЗІЯ ЛЕСІ УКРАЇНКИ (ВЕРСИФІКАЦІЙНИЙ АСПЕКТ)
У статті розглянуто два види контактування В. Сімовича з віршованими творами Лесі Українки – редагування збірки поетеси «Відгуки» та використання її поезії у віршознавчому додатку до його «Української граматики». Вказано, що вони засвідчують належну віршознавчу підготовку вченого. Як редактор Лесиної збірки, В. Сімович зізнавався в необережному втручанні у строфічну форму її віршів «Ра-Менеїс» та «Жертва». Обидві поезії зараховують до корпусу творів з ореолом гекзаметра і визначають як деривати цієї форми. Після трансформації форма стала такою: неврегульовані різностопові неримовані трискладовики (від двох до чотирьох наголосів у рядку). Отже, ці твори було частково позбавлено урочисто-гекзаметричного ритму. Тому в пізніших публікаціях вони знову постають у первинному вигляді – з довгими гекзаметричними рядками. У віршознавчому додатку до «Граматики…» В. Сімович розглядав окремо сила- бічні (менше) та силабо-тонічні (більше) твори поетеси. Вчений звернув увагу на такі силабічні форми: 6-складовик і поєднання 6-складових та 12-складових ряд- ків, 14-складовик (8+6) 2. У силабічних творах поетеси він вказав на наявність певної кількості хореїзованих рядків. Учений правильно відзначив випадковість таких версів. Важливим видається Сімовичів поділ українських поетів на «силабічних» (народних) та «силабо-тонічних». Актуальними є його міркування щодо історичного місця фольклорної силабічної форми у розвитку вітчизняної поезії. Учений навів приклади таких Лесиних силабо-тонічних форм: ямба (Я3 з дактилічним закінченням), дактилю (Д2), амфібрахію (Амф3, Амф4, Амф5), анапеста (Ан3, Ан5). Окрасою міркувань науковця щодо силабо-тоніки поетеси стало помічене ним явище силабо-тонічної логаедичності у вірші «Грай, моя пісне!» В. Сімович указав також на окремі строфічні форми в поетеси: восьмивірш (насправді два катрени) та семивірш.
ЛІТЕРАТУРНО-ХУДОЖНІ ПСЕВДОНІМИ В РОМАНАХ ВАСИЛЯ ШКЛЯРА «ЗАЯЧИЙ КОСТЕЛ» ТА АНДРІЯ КОКОТЮХИ «ПІДПІЛЬНА ДЕРЖАВА»
Стаття присвячена дослідженню літературно-художньої псевдонімії литовських повстанців, що функціонує на сторінках романів В. Шкляра та А. Кокотюхи. Серед мовних засобів художнього твору виділяються літературно-художні антропоніми, які несуть значне змістове та емоційне наповнення. Потенційні можливості літературно-художніх псевдонімів романів сучасних українських письменників ще недостатньо вивчені. Цим якраз і зумовлена актуальність нашої розвідки, яка сприятиме визначенню особливостей майстерності авторів, їхніх методів та стилю. Мета нашого дослідження – описати літературно-художні антропоніми (псевдоніми), що функціонують на сторінках романів «Заячий костел» В. Шкляра та «Підпільна держава» А. Кокотюхи; наше завдання – з’ясувати походження літературно-художніх псевдонімів, визначити їхній характеристичний потенціал, роль у розкритті сюжету; провести порівняльний аналіз псевдонімії повстанців. Доведено, що в романах В. Шкляра та А. Кокотюхи функціонують літературно-художні псевдоніми, які несуть різну інформацію про героїв, мають неабиякий характеристичний потенціал, найрізноманітніші смислові та емоційні наповнення, супроводжуються конотаціями та різними асоціаціями. Автори черпають з реальної антропонімії регіону такі оніми, які характерні для конкретної антропосистеми. Вони ідентифікують персонажів за національною ознакою. З’ясовано, що мотиви творення позивних литовських воїнів нічим не відрізняються від позивних бійців УПА. Найпоширенішими в романах В. Шкляра та А. Кокотюхи є псевдоніми, які відображають фауну, символізують особливі риси персонажів. Зафіксовано низку псевдонімів, які отримували повстанці за манерою поведінки, характером мовлення тощо. У всіх тих найменуваннях – уособлення розуму, краси, одухотвореності думки, зв’язок з історією та фольклором. Безумовно, літературно-художній псевдонім стає найлаконічнішим засобом характеристики героя, відіграє неабияку роль у розгортанні сюжету твору. Подальші дослідження можуть бути спрямовані на з’ясування семантико-стилістичного наповнення літературно-художніх псевдонімів романів сучасних авторів, на вивчення методів їхнього творення.
МІСЦЕ І РОЛЬ ДРАМАТУРГІЇ РУФАТУ АХМАДЗАДЕ В АЗЕРБАЙДЖАНСЬКОМУ ТЕАТРІ
Мета у цій статті дослідити драматургічну спадщину видатного азербайджанського поета та драматурга Руфата Ахмадзаде, та його внесок у формування та розвиток азербайджанського театру, зокрема, у жанрах комедії та сатири. У статті аналізується, як його твори долали розрив між літературною творчістю та театральним виразом, і як його унікальний оповідальний стиль та соціально-чутливий гумор збагатили національну сценічну естетику. Методи: Дослідження ґрунтується на якісному літературно-культурному аналізі. Ключові методологічні підходи включають історико-контекстуальний аналіз, інтертекстуальне вивчення окремих п'єс та критичну інтерпретацію біографічних відомостей та театральних рецензій. У дослідженні використовуються як первинні джерела (сценарії та телевізійні роботи Р. Ахмадзаде), так і вторинні джерела (інтерв'ю, мемуари та критичні есе). Також застосовується порівняльний аналіз для оцінки тематичних та структурних закономірностей у його драматургії та її сприйняття у різних засобах масової інформації (телебачення та театр). Наукова інновація: Це дослідження представляє новий академічний погляд на драматургічний внесок Руфата Ахмадзаде, який значною мірою недостатньо вивчений як в азербайджанській, так і міжнародній театральній науці. Новизна полягає в тому, що його драматургія розглядається не просто як популярна розвага, а як невід'ємна частина національного театрального канону, що поєднує поетичну мову, гумор та моральну критику. Висновки: Зазначається, що драматургія Руфата Ахмадзаде займає важливе місце в історії азербайджанського театру. Його твори поєднували поетичну чутливість із соціальною сатирою, створюючи тексти, які глибоко відгукувалися як у широкої публіки, і у театральних професіоналів. Наголошується, що хоча він і не називав себе професійним драматургом, популярність, соціальна значимість та виразність його драматичних текстів підтверджують його вплив на театральне життя Азербайджану. Його вміння інтегрувати гумор, критику та повсякденне мовлення в цілісні драматичні структури сприяло демократизації та модернізації азербайджанського сценічного мистецтва. Зазначається, що надалі вкрай важливо продовжити академічне вивчення спадщини Р. Ахмадзаде та просувати його роботи як на національному, так і міжнародному театральному просторі.
ПРАЦЯ ВАСИЛЯ СІМОВИЧА «ЮРІЙ ФЕДЬКОВИЧ. ЖИТТЯ Й ДІЯЛЬНІСТЬ (ІЗ НАГОДИ СТОЛІТТЯ УРОДИН)» (1934) В АСПЕКТІ ЗМІСТУ Й ФОРМИ
У статті вперше ґрунтовно аналізується праця Василя Сімовича «Юрій Федькович. Життя й діяльність (Із нагоди століття уродин)», видана 1934 року львівським Товариством «Просвіта». Предметом дослідження виявляється змістова концепція книжки, а також ті формально-стилістичні засоби, завдяки яким ця концепція реалізується. З цією метою вказано на відповідність матеріалу просвітницько-науковій стратегії вченого, основну ж увагу звернуто на особливості жанру, структури, специфіку адресата, способи подачі автором матеріалу тощо. Жанрова природа Сімовичевої праці потрактована як біографічно-критичний нарис із ознаками народознавчого есею. Докладно проаналізовано вступну частину книжки (екскурс у суспільно-культурну ситуацію на Буковині в час діяльності тут Федьковича), а також окремі змістові блоки, що відповідають різним етапам Федьковичевої життєдіяльності. Ідучи за традицією, В. Сімович белетризує оповідь, роблячи її доступнішою читачеві. До аналізу творчості, що розосереджений по всьому тексту, автором застосовано генетичний підхід. Найвище поцінування здобула проза письменника, а також його поезія т. зв. «вояцького» періоду. Особлива увага закономірно звернута на діяльність Федьковича задля народу, її культурно-освітнє спрямування. Зроблено важливий висновок про випередження письменником своєї епохи і свого середовища. У статті розглядається також питання форми Сімовичевого нарису, тобто його мови, стилю, наративних стратегій. Задля цього проаналізовано особливості ставлення автора до обох своїх адресатів – того, що з простолюду, й освіченого читача. Мова нарису трактується як зразкова літературна мова першої третини ХХ ст. із свідомою орієнтацією на народну основу. Звертається також увага на успішну техніку цитування, подачі приміток тощо. Зроблено висновок, що праця В. Сімовича є рідкісним для літературознавства 1930-х років зразком синтезу наукового та художньо-публіцистичного стилів. А з огляду на заборону відзначення буковинцями ювілею письменника вона стала не тільки документом федьковичезнавства, але й свідченням дієвості літературознавчої науки і формою спротиву національному поневоленню.
НІМЕЦЬКОМОВНІ ПЕРЕКЛАДИ ТВОРІВ ЛЕСІ УКРАЇНКИ: СТАНОВЛЕННЯ ТА РОЗВИТОК
У статті досліджено історію перекладу та рецепції творчої спадщини Лесі Українки в німецькомовному культурному просторі. Проаналізовано життєвий і творчий шлях перекладачів, які сприяли популяризації її доробку в німецько-мовному просторі. Виявлено та систематизовано німецькомовні видання творів письменниці у хронологічній послідовності. Результати дослідження дають підстави стверджувати, що ім’я Лесі Українки було відоме в літературознавчих колах Німеччини та Австрії ще за життя поетеси – на зламі ХІХ–ХХ століть. Вагому роль у популяризації її творчості відіграли Іван Франко та Остап Грицай, а згодом – українські германісти й німецькі славісти. Однією з перших публікацій творів Лесі Українки німецькою мовою став переклад Ольги Кобилянської „Das Lied ohne Worte”, надрукований 1903 р. в журналі Ruthenische Revue. Значний інтерес до творчої спадщини письменниці спостерігається зі сторони німецьких перекладачів в середині ХХ століття (Е. Берманн, Й. фон Ґюнтер, Й. Ґрубер, А. Ш. Вуцькі). Перше німецькомовне видання драми-феєрії «Лісова пісня» („Waldlied”) з’явилося 1931 р. в Харкові у перекладі Е. Берманна. У 1947 р. в Берліні було опубліковано переклад Йоганна фон Ґюнтера. На початку третього тисячоліття виокремлюється новітній етап перекладу творів Лесі Українки, започаткований українськими перекладачками й науковицями – Іриною Качанюк-Спєх та Надією Медведовською. Однією з найвідоміших перекладачок нашої сучасності творів Лесі Українки є Ірина Качанюк-Спєх. У перекладі Качанюк-Спєх побачили світ німецькою мовою багато поезій та драм Лесі Українки. Окремими виданнями вийшли драма-феєрія «Лісова пісня» („Das Waldlied: Feerie in drei Akten”, 2006) та драма «Кассандра» („Kassandra”, 2007), а також поетична збірка з паралельним німецьким перекладом «Безмежнеє поле» (2010). До найновіших перекладацьких здобутків дослідниці належить видання Lesja Ukrajinka. Ausgewählte Dramen (Мюнхен, 2013). Серед перекладачів нової генерації особливе місце посідає Надія Медведовська – філологиня, германістка, перекладачка та науковиця. У збірці «Юдаїка» (Judaica, 2005), а також у супровідних наукових коментарях вона прагне представити німецькомовному читачеві малодосліджений у західноєвропейському контексті феномен Лесі Українки, підкреслюючи універсальність її філософії життя та художнього мислення. У статті обґрунтовується думка, що творчий спадок Лесі Українки виходить за межі вузьконаціональних рамок, а її ім’я як поетеси, письменниці, перекладачки та культурно-громадської діячки має посісти належне місце у світовій культурі й літературі.
МОВНА ІДЕНТИЧНІСТЬ І МОВНИЙ ВИБІР УКРАЇНЦІВ У КОНТЕКСТІ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ ТА СОЦІАЛЬНИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ
Статтю присвячено питанню усвідомлення молодими людьми своєї національної та мовної ідентичностей як ключових чинників єдності та стійкості нації в умовах повномасштабної російсько-української війни. Актуальність дослідження зумовлена глибокими суспільно-політичними трансформаціями, спричиненими війною, які істотно вплинули на мовні орієнтири та самоідентифікаційні практики української молоді. Особливу увагу зосереджено на зміні мовної свідомості та мовної поведінки студентської молоді, яка виявилася найбільш чутливою до викликів воєнного часу та процесів переосмислення національної належності. Теоретичною основою дослідження слугують концепції національної та мовної ідентичності, що розглядаються як взаємопов’язані та взаємозумовлені соціокультурні явища, сформовані під впливом історичних, політичних і комунікативних чинників. Емпіричний матеріал становлять мовні біографії студентів Тернопільського національного педагогічного університету імені В. Гнатюка, які переїхали з тимчасово окупованих або небезпечних для життя територій. Метод мовної біографії дав змогу простежити індивідуальну динаміку мовних змін, виявити мотиваційні чинники переходу на українську мову та з’ясувати роль війни як потужного каталізатора переосмислення мовної ідентичності. У результаті дослідження встановлено, що для багатьох респондентів перехід на українську мову є не лише зміною мовної практики, а й усвідомленим актом національного самоствердження, громадянської позиції та символічного спротиву агресорові. Доведено, що трансформація мовної ідентичності молоді відбувається через поєднання зовнішніх чинників (зміна середовища, міграція, вплив медіапростору, державна мовна політика) та внутрішніх (переоцінка цінностей, емоційний досвід війни, прагнення автентичності). Зроблено висновок, що мовна ідентичність молоді в умовах війни набуває особливої цінності, перетворюючись на важливий ресурс консолідації українського суспільства та зміцнення національної стійкості.
УКРАЇНСЬКА МОВА ЯК ІНОЗЕМНА В КОНТЕКСТІ ДЕКОЛОНІЗАЦІЇ
У статті здійснено комплексний аналіз сучасного стану викладання української мови за кордоном у контексті глобальних трансформацій гуманітарного знання, зокрема процесів деколонізації, переосмислення мовної ієрархії та академічної інтеграції України в міжнародний освітній і науковий простір. Основну увагу зосереджено на дисципліні «Українська мова як іноземна», яка вперше розглядається не лише як лінгводидактична практика чи інструмент міжкультурної комунікації, а як важлива складова деколонізаційного процесу в академічному середовищі. Такий підхід дозволяє вийти за межі традиційного методичного трактування УМІ та розглядати її як інструмент подолання усталених колоніальних і постколоніальних уявлень про українську мову, сформованих у межах імперського, радянського та пострадянського дискурсів. Окреслено ключові виклики, з якими стикається викладання української мови за кордоном, зокрема її тривалу маргіналізацію в межах славістичних і східноєвропейських студій, а також інституційну нестабільність українознавчих програм. Проаналізовано роль української мови як іноземної у формуванні нового академічного наративу, в якому українська постає не як похідний або регіональний різновид, а як самодостатній об’єкт наукового, освітнього та культурного вивчення. Особливу увагу приділено потенціалу УМІ як механізму підвищення академічної видимості української мови та культури за межами України, а також як інструменту культурної дипломатії й символічного відновлення мовної суб’єктності. Запропонований у статті концептуальний підхід дозволяє по-новому інтерпретувати місце української мови в міжнародній освіті, окреслити стратегічні напрями розвитку програм з української мови як іноземної та визначити їхню роль у процесі деколонізації.
ЛІНГВОКОГНІТИВНІ ТА СОЦІОКУЛЬТУРНІ ВИМІРИ ОПОЗИЦІЇ «СВІЙ–ЧУЖИЙ» У ГУМАНІТАРНОМУ ДИСКУРСІ
У статті здійснено теоретико-методологічне осмислення опозиції «свій-чужий» як універсальної бінарної структури гуманітарного знання з окресленням її лінгво- когнітивних і соціокультурних вимірів. Обґрунтовано, що протиставлення «свого» «чужому» має усталену традицію, сягає міфологічних способів мислення і є базовим механізмом категоризації дійсності, який зумовлює впорядкування досвіду та формування світоглядних орієнтирів. У межах когнітивної лінгвістики дихотомію «свій-чужий» інтерпретовано як категорію мислення, що відображає процеси рецепції, оцінювання та інтерпретації світу. З’ясовано, що аналізована опозиція реалізується у мові як багаторівнева когнітивна структура, яка вербалізується через систему лексико-семантичних, прагматичних і синтаксичних засобів. Особливу увагу приділено чинникам, що впливають на функціонування цієї антиномії, серед яких виокремлено позалінгвістичні умови комунікації, когнітивні принципи категоризації дійсності та вербальні способи її репрезентації. Доведено, що реалізація дихотомії «свій-чужий» залежить від суб’єкта мовлення, соціального контексту та комунікативної ситуації. У соціокультурному вимірі опозиція є важливим механізмом соціальної диференціації та формування групової ідентичності. Образ «чужого» часто має негативні конотації, однак не є сталим і змінюється у свідомості реципієнта відповідно до історичних, культурних і соціальних умов. У контексті імагології опозиція «свій-чужий» трактується як ключова модель конструювання образу «іншого», який формується як репрезентація «чужої» культури і як проєкція власної системи уявлень та цінностей. Підкреслено, що процес сприйняття «чужого» нерозривно корелює із самопізнанням і самоідентифікацією суб’єкта, тому аналізована антиномія виконує розмежувальну і гносеологічну функції. Зосереджено увагу на тому, що в сучасному гуманітарному дискурсі простежується тенденція до переосмислення бінарності «свій-чужий» у контексті нівелювання протиставлення: межі між «своїм» і «чужим» стають умовними, а «чужий» / «інший» розглядається як невід’ємний елемент міжкультурної взаємодії.
ПРОФЕСІЙНА ПІДГОТОВКА ПЕРЕКЛАДАЧІВ У КОНТЕКСТІ КОМПЕТЕНТНІСНОЇ МОДЕЛІ EMT
У статті здійснено комплексний аналіз реалізації компетентнісної моделі EMT (European Master’s in Translation) у чинних акредитованих українських магістерських програмах з перекладу. Встановлено специфіку моделі EMT, яка інтегрує лінгвістичні, міжкультурні, технологічні та професійно-комунікативні компетентності, орієнтуючи освітній процес на підготовку перекладача-практика, здатного адаптувати тексти до культурних і комунікативних особливостей цільової аудиторії. Проведено порівняльне дослідження національного стандарту вищої освіти для магістра філології та міжнародних компетентнісних орієнтирів EMT, що дозволяє оцінити відповідність освітніх програм сучасним професійним вимогам та визначити напрями їх удосконалення. Аналіз національного стандарту здійснено за такими ключовими критеріями: фокус підготовки та інтегральна компетентність; загальні компетентності; спеціальні компетентності; практична спрямованість; творчість і транскреація. Додатково проведено аналіз трьох чинних акредитованих магістерських програм з перекладу, що дозволило виявити сильні та слабкі сторони сучасної української перекладацької освіти. Результати показують, що магістерські програми забезпечують міцну лінгвістичну, гуманітарну та міжкультурну підготовку, водночас відзначаються обмеженою практичною орієнтацією, недостатнім залученням цифрових технологій і CAT-інструментів, відсутністю системного менеджменту перекладацьких проєктів та моніторингу кар’єрного розвитку випускників, а також слабкою інтеграцією з професійним ринком. Особлива увага приділена формуванню творчих компетентностей і транскреації, що забезпечують адекватну адаптацію текстів, їхню культурну релевантність і ефективну реалізацію в міжнародному комунікативному середовищі. На основі дослідження запропоновано комплекс критеріїв оцінювання магістерських програм із урахуванням змістової спрямованості, рівня практичної підготовки, інтеграції мультидисциплінарних модулів, компетентнісно орієнтованих форм оцінювання та уваги до транскреації як однієї з ключових компетентностей сучасного перекладача, що створює методологічну базу для подальших наукових розробок у сфері перекладознавчої освіти.
ВІД ПАТРІАРХАЛЬНОЇ ДЕСПОТІЇ ДО ЕГАЛІТАРНОСТІ: ЕВОЛЮЦІЯ СІМЕЙНИХ ІЄРАРХІЙ У ТРИЛОГІЇ ІЛЛІ КИРІЯКА «СИНИ ЗЕМЛІ»
У статті проаналізовані моделі родинного устрою й стратегії міжпоколіннєвої взаємодії в трилогії Іллі Киріяка «Сини землі». Актуальність студії зумовлена необхідністю переосмислення однієї з «вічних» тем художньої літератури – взаємин батьків і дітей, пошуку прогресивних моделей батьківства. З’ясовано, що ключовою проблемою трилогії є трансформація традиційної української патріархальної родини в умовах імміграції. У процесі дослідження виявлено п’ять моделей родини: традиційну християнську, егалітарну, авторитарну конфліктну, авторитарну кризову, проблемну з маргіналізованим батьком. Родина Фрейзерів змальована в трилогії як еталон гармонійних взаємин, що ґрунтуються на засадах християнської етики, емпатії й ненасильницького виховання. Егалітарна модель, презентована на прикладі родини Воркунів, виявила найвищий рівень адаптивності й ефективності завдяки заміні патріархальної авторитарності партнерськими відносинами й визнанням суб’єктності дітей. Авторитарна конфліктна модель (родина Дубів) зорієнтована на соціальний престиж і матеріальну вигоду, що призводить до емоційного відчуження й розпаду родинних зв’язків. На прикладі кризової авторитарної родини Поштарів презентований тип деструктивного (аб’юзивного) батьківства, що спричиняє глибокі психологічні травми й соціальну дезорієнтацію молодшого покоління. Родина Вакарів ілюструє феномен маргіналізації батьківської фігури, що призводить до соціальної ізоляції й заниженої самооцінки дітей. Водночас образ Тетяни Вакар презентує перехід лідерських функцій до жінки, яка є ключовим агентом родинної стабілізації й відновлення соціального потенціалу роду. У результаті проведеного дослідження зроблено висновок, що економічна й соціальна специфіка канадського суспільства стала каталізатором руйнування звичних ієрархій, зумовила перехід від замкненої моделі батьківського контролю й економічної експлуатації дітей до ліберальної системи, заснованої на принципах економічної автономії молодшого покоління.
МЕТАЛІРИЧНИЙ АСПЕКТ ВІРШОВАНИХ ТЕКСТІВ: ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ
У науковій статті вивчено феномен метатекстуальності у понятійному колі літературознавчих досліджень, окреслено суть, природу та функції цього художнього феномену, тяглість його поетичних традицій, мотивацію, яка спонукає авторів віршованих текстів звертатися до рефлексії творчих здобутків інших митців та авторецепції. Значну увагу зосереджено на теоретичних питаннях металірики та окремих історичних етапах її розвитку, які були досліджені у літературознавчих розвідках багатьох західноєвропейських та американських літературознавців (Х. Вайнріха, Є. Мюллер-Зетельман, Х. Шлаффера, А. Вебера, Е. Гессенберга, А. Франка, В. Хінка та ін.). Наголошено на тому, що в українському літературознавстві дослідження металірики лише розпочинається. Серед праць, присвячених питанням її теоретичного узагальнення, виокремлено й проаналізовано дослідження сучасних літературознавців О. Юферевої, І. Лучука та Л. Артеменко, які зробили найбільший на сьогоднішній день внесок у розробку концептуальних уявлень про українську металірику. Зауважується, що на сучасному етапі розвитку вітчизняної літературознавчої науки одними із найбільш важливих є питання дослідження метатекстуальних аспектів теорії та практики художньої словесності загалом й поезії, зокрема. У науковій розвідці наголошено на тому, що метатекстуальні літературні візії спрямовані передусім на спробу осмислення природи та сенсу мистецтва, роль письменника у суспільно-громадському та духовному розвитку суспільства, його сучасних екзистенційних запитів та творчих уподобань. Металітературність окреслюється у тематичній, поетикальній та жанровій площині усіх літературних родів (епосу, драматургії, лірики), а також у різноманітті вимірів міжвидової дифузії (взаємодія з музикою, живописом, архітектурою, скульптурою, театром, кіно, фотомистецтвом, хореографією та ін.). Наголошується на тому, що традиційні літературознавчі уявлення про синкретизм або взаємодію мистецтв у ХХ столітті розглядаються крізь призму новітніх, дотичних до них, понять, наприклад, екфразис та інтермедіальність, теоретичний зміст яких на сьогоднішній день усе ще залишається суттєво дискусійним і не узгодженим їх дослідниками
АНТИФРАЗА В ПОЕЗІЇ ВІЙНИ: ТИПОЛОГІЯ, МАРКЕРИ, ФУНКЦІЇ
У статті досліджено антифразу як контекстуально зумовлений стилістичний і прагматичний механізм смислової та аксіологійної інверсії в сучасній українській поезії воєнного часу. Актуальність роботи зумовлена активізацією антифрази в поетичному дискурсі 2022–2026 рр., де вона постає як інструмент мовного спротиву й контрдискурсивної деконструкції пропагандистських ідеологем агресора. Уточнено статус антифрази на перетині тропіки та прагматики, розглянуто її зв’язки з іронією, сарказмом, оксимороном, евфемізмами й пародійною стилізацією чужого голосу. Запропоновано критерії ідентифікації антифрази, що охоплюють формальну позитивність або нейтральність номінації, контекстну інверсію оцінки, наявність прагматичної установки викриття, цитатність і графічні маркери дистанціювання (лапки, стилізацію, відтворення чужої мови). На матеріалі поезії воєнного періоду (твори В. Ареньєва, О. Положинського, Т. Боровка, П. Вишебаби, О. Слоньовської, Ю. Мусаковської та ін.) виокремлено типові моделі антифрази: деконструкцію імперської ідеологеми, антиефемістичну інверсію, пародійну стилізацію пропагандистського мовлення, морально-оцінну інверсію позитивних аксіологем, адресну антифразу-інвективу тощо. Визначено основні функції антифрази: викривальну, антиефемістичну, аксіологійну, ідентифікаційну, сатиричну, мобілізаційну, психотерапевтичну та поетикальну. Антифраза – універсальний засіб художнього контрдискурсу, що забезпечує моральне переозначення пропагандистських формул і підтримує ціннісну позицію спільноти. Перспективу подальших досліджень убачаємо в зіставленні антифрази в поетичному, медійному та пісенному воєнних дискурсах.
ВІДЕОКОНТЕНТ ЯК НАВЧАЛЬНО-МЕТОДИЧНИЙ МАТЕРІАЛ: ТВОРЧІСТЬ Т. ШЕВЧЕНКА
У статті досліджено можливість використання відеоконтенту як навчально- методичного матеріалу. На матеріалі науково-популярних та анімаційного фільмів, присвячених творчості Т. Шевченка, розглянуто дидактичний потенціал контенту. У центрі дослідницької уваги – науково-популярні фільми А. Галімова («Як Тарас Шевченко став українським ідолом?» (2024), «Як російська цензура спотворила “Кобзар”?» (2025)); «Великі українці – Т. Шевченко» (2008) як частина проєкту «Великі українці» (2007–2008) на каналі «Інтер»; мультфільм «Садок вишневий коло хати» (2013) Підкреслено виразний націєтворчий потенціал робіт А. Галімова. В аналізі фільмів розглянуто залучений багатий фактичний матеріал суспільно-політичного, літературознавчого і біографічного характеру та його інтерпретацію. Наголошено на важливості мети фільму «Як Тарас Шевченко став українським ідолом?» – подолати стереотипне сприйняття біографії Т. Шевченка (зокрема спростовано твердження про вирішальну роль росіян у викупі з кріпацтва). Зауважено хронологічну послідовність у відтворенні значущих події в житті Т. Шевченка та певний ідейний меседж кожного періоду. Закцентовано на значенні виокремлених у фільмі ідей про те, що «Кобзар» розбудив ідентичність українців, що в період «трьох літ» Т. Шевченко усвідомив конфлікт між своїм внутрішнім розумінням життя і цінностей та імперським. Підкреслено значення наведеної думки про те, що російська імперія боялася впливу Т. Шевченка на українців, тому дозволила йому повернутися на батьківщину тільки після смерті. Простежено, що у фільмі «Як російська цензура спотворила “Кобзар”?» використано нові біографічні деталі. Звернено увагу на популяризацію висновків літературознавчих студій кінця ХІХ ст. І. Франка та О. Третяка про вплив А. Міцкевича на раннього Т. Шевченка, думки О. Пріцака про те, що образ пророка Єремії в Т. Шевченка має автобіографічний характер. Підкреслено важливість ідеологічних акцентів в історії видань «Кобзарів». У фільмах А. Галімова простежено використання інтерактивних звертань та прямої реклами. Зауважено також, що в роботах А. Галімова трапляються окремі фактичні помилки та огріхи слововживання. В аналізі фільму «Великі українці – Т. Шевченко» виокремлено поєднання таких ракурсів, як роль Т. Шевченка в націєтворенні, контекст актуальних суспільно-політичних тенденцій та особистісний шлях відомого актора Б. Ступки до Т. Шевченка. Також зауважено окремі мовленнєві помилки. В обговоренні мультфільму «Садок вишневий коло хати» (2013) пропонується звернути увагу на етнографічні неточності у творенні образів. Рекомендовано низку завдань репродуктивного та творчого характеру. Наголошується, що проаналізований матеріал засвідчив можливість використання в освітньому процесі не тільки з навчально-пізнавальною метою, а й для розвитку світоглядних, творчих і цифрових компетенцій ЗО.
ЧАС І ПРОСТІР У РОМАНІ ІЛАРІОНА ПАВЛЮКА «Я БАЧУ, ВАС ЦІКАВИТЬ ПІТЬМА»
У статті здійснено аналіз особливостей хронотопу роману Іларіона Павлюка «Я бачу, вас цікавить пітьма». Актуальність дослідження зумовлена значною популярністю твору в сучасному українському літературному процесі та недостатньою увагою науковців до його часопросторової організації. Метою роботи є з’ясування специфіки взаємодії часу й простору в романі та виявлення ознак хронотопу потойбіччя і пограниччя. Теоретичним підґрунтям дослідження стали концепції хронотопу М. Бахтіна, праці Н. Копистянської та сучасні студії, присвячені художньому двосвіттю. У роботі встановлено, що селище Буськів Сад функціонує як модель потойбічного простору, наділена ключовими характеристиками цього типу хронотопу: географічною ізольованістю, замкнутістю, циклічністю часу, повторюваністю смертей і воскресінь мешканців, постійною зимою як знаком духовного занепаду та безвиході. Просторово-часова організація селища корелює з алюзіями на дантівське пекло, зокрема дев’яте коло, пов’язане з холодом і зрадою. Доведено, що важливу роль у формуванні хронотопу відіграють персонажі-демони (бармен, черниця, Харитон) та авторитарний мер, які репрезентують систему потойбічної влади. Особливу увагу приділено образу Харитона як перевізника між світами, що відсилає до античного міфу про Харона. Хронотоп пограниччя реалізується через образи ріки Туонь, мосту, дороги, нічного часу та стану смерті або напівсмерті героя як необхідної умови переходу між світами. Проаналізовано дві переправи головного персонажа Андрія Гайстра, які демонструють варіативність межового простору: від розгорнутої ініціаційної мандрівки до швидкого усвідомленого повернення. Зроблено висновок, що роман Іларіона Павлюка, який за структурою є детективом, вирізняється складною багаторівневою хронотопічною моделлю, у якій поєднано реальний і потойбічний світи, а час і простір стають важливими засобами розкриття філософської проблематики твору.
ПРАКТИЧНО ОРІЄНТОВАНИЙ УРОК НІМЕЦЬКОЇ МОВИ ДЛЯ УКРАЇНСЬКИХ УЧНІВ-БІЖЕНЦІВ (ПРОБЛЕМИ ТА ШЛЯХИ ВИРІШЕННЯ)
Останніми роками у галузі методики та дидактики німецької як іноземної та другої мови (DaF/DaZ) активно обговорюються різні підходи, що сприяють ефективному засвоєнню мови. Проте постає питання, як ці підходи працюють у ситуації, коли учні нещодавно були змушені залишити свою країну через війну. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю адаптації українських учнів-біженців до нових мовних, культурних і освітніх реалій країни перебування, що супроводжується значними психоемоційними навантаженнями та порушенням звичних життєвих і навчальних стратегій. У статті підкреслюється, що ефективне навчання німецькій як другій мові (DaZ) неможливе без урахування психоемоційного стану дітей, потреби у стабільності, безпеці, чітких правилах і довірливих стосунках із педагогом. На основі практичного досвіду роботи з українськими учнями у підготовчих та підтримувальних DaZ-класах у Німеччині проаналізовано ефективність практично-орієнтованого навчання як провідного дидактичного принципу. Особливу увагу приділено таким формам роботи, як проєктна діяльність, творчі завдання, рольові ігри, використання адаптованої літератури та автентичних відеоматеріалів, а також залучення позашкільних освітніх просторів (музеїв, кіно, культурних заходів). Показано, що такі навчальні сценарії створюють умови для автентичної мовленнєвої практики, сприяють зниженню мовленнєвої тривожності, активізації внутрішньої мотивації та формуванню відчуття соціальної включеності. Особлива увага у процесі мовного розвитку та у створенні мовно-чутливого навчального середовища приділяється ролі вчителя. Результати дослідження можуть бути використані для вдосконалення методики викладання німецької мови як другої у роботі з дітьми-біженцями, а також для розробки ефективних моделей їхньої довготривалої інтеграції у шкільну систему країни перебування.
ПОСТМЕТОДИЧНА ПАРАДИГМА У НАВЧАННІ ІНОЗЕМНИХ МОВ У КОНТЕКСТІ СУЧАСНОЇ ЛІНГВОДИДАКТИКИ
Статтю присвячено аналізу постметодичної парадигми у викладанні іноземних мов як провідного напряму сучасної лінгводидактики, що сформувався внаслідок критичного переосмислення традиційного методоцентричного підходу. У роботі обґрунтовується положення про те, що прагнення до пошуку універсального методу навчання іноземних мов виявилося методологічно обмеженим через різноманіття освітніх контекстів, індивідуальних потреб здобувачів освіти та соціокультурних чинників навчання. Особливу увагу приділено теоретичним засадам постметодичної парадигми, що підкреслюють перехід від жорсткого методу до гнучкого підходу та враховують динамічний, контекстуально й соціально зумовлений характер мовного навчання. У статті показано, що в постметодичній парадигмі метод поступається людиноцентрованому навчанню, орієнтованому на студента, освітнє середовище та інтегральну роль викладача, а також підкреслено значення когнітивних, афективних і лінгвістичних принципів для діагностики контексту, добору навчальних технік і оцінювання. Окреслено конкретні педагогічні рішення постметодичної парадигми, зокрема: гнучке поєднання підходів і технік з урахуванням освітнього контексту та потреб студентів; зміщення акценту на роль викладача, розвиток його педагогічної автономії, критичного та творчого мислення, професійного саморозвитку та підвищення кваліфікації; діагностика навчального середовища, рівня підготовки та мотивації студентів; критичний і творчий підбір навчальних матеріалів і завдань; впровадження формувального та оперативного оцінювання з аналізом і коригуванням процесу навчання; розвиток рефлексивної практики через самооцінювання, навчальні щоденники та обговорення результатів; а також організація людиноцентрованого навчання з інтеграцією когнітивних, афективних та лінгвістичних принципів.
РІЗДВЯНИЙ ФІЛЬМ НА ЗАНЯТТЯХ З ПОЛЬСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ
У статті досліджено потенціал польських різдвяних художніх фільмів як дидактичного засобу навчання польської мови як іноземної (ПМІ). Проаналізовано три сучасні польськи різдвяні стрічки: «Dawid i Elfy», «Uwierz w Mikołaja», «Miłość jest wszystkim». Ці фільми були вибрані з огляду на глоттодидактичні особливості (мова, відсутність жаргонізмів, лайки, тем табу), реалістичне відтворення польських культурних традицій й позитивне емоційне забарвлення, що сприяє підвищенню мотивації до навчання. У теоретичній частині обґрунтовано доцільність використання художних фільмів як автентичних текстів культури у процесі навчання польської мови як іноземної. Зазначено, що художній фільм є багатовимірним дидактичним ресурсом, який поєднує вербальний і невербальний компоненти, дозволяє працювати з живою мовою, інтонацією, прагматикою висловлювання, а також з елементами побуту, звичаями, символами та культурними кодами. Наголошується на ролі викладача у формуванні міжкультурної комунікації, оскільки іноземці не завжди здатні самостійно інтерпретувати культурні явища. Запропоновано комплекс вправ для рівнів А1-В1 вивчення польської як іноземної, що включає завдання на аудіювання, роботу з лексикою (сленговою та розмовною), граматичний дрилінг (наказовий спосіб, кличний, родовий відмінок) та розвиток навичок письма. Особлива увага приділяється змішаній техніці навчання, де частина вправ виконується в аудиторії, а перегляд цілого фільму – вдома. Матеріали апробовані у роботі зі студентами-полоністами КНЛУ та різними віковими групами учнів. Зазначено, що використання тематичного кіно підвищує мотивацію до навчання та сприяє майбутній швидкій інтеграції іноземців у польське суспільство. Підкреслюється, що запропонована модель використання фільмів може бути інтегрована в різні курси польської мови як іноземної починаючи від на рівня А1. Визначено перспективи подальших досліджень у напрямку розробки різноманітних завдань (граматичних, лексичних, на розуміння зі слуху, на міжкультурну комунікацію та ін.) і розширення корпусу тематичних кіно-матеріалів для навчання ПМІ.
МЕТОДИКА НАВЧАННЯ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ В ДИСТАНЦІЙНІЙ ШКОЛІ: ПОЄДНАННЯ КОМУНІКАТИВНОГО ПІДХОДУ, CLIL-ТЕХНОЛОГІЙ ТА МУЛЬТИМЕДІА (НА ПРИКЛАДІ ШКОЛИ «ОПТІМА»)
У статті здійснено комплексний аналіз особливостей методики викладання англійської мови в умовах дистанційного навчання на прикладі української дистанційної школи «Оптіма» – першого акредитованого закладу повної загальної середньої освіти дистанційного формату в Україні. Актуальність дослідження зумовлена стрімким розвитком онлайн-освіти під впливом пандемії COVID-19 та повномасштабної війни в Україні, що актуалізувало потребу в ефективних, гнучких і педагогічно обґрунтованих методиках навчання іноземних мов, здатних забезпечити безперервність освітнього процесу та високу якість мовної підготовки учнів. Метою роботи є теоретичне обґрунтування та практичний аналіз інтегрованої моделі навчання англійської мови в школі «Оптіма», яка поєднує комунікативний підхід, проєктне навчання, технологічний підхід і методику CLIL (Content and Language Integrated Learning). У дослідженні застосовано методи теоретичного аналізу наукових джерел, порівняльного аналізу освітніх програм, узагальнення практичного педагогічного досвіду та аналізу результатів навчальної діяльності учнів. Встановлено, що методика школи «Оптіма» сприяє поступовому досягненню учнями рівнів володіння англійською мовою від A1 до C1 відповідно до Загальноєвропейських рекомендацій з мовної освіти (CEFR). Це забезпечується завдяки інтеграції сучасних інтерактивних освітніх платформ (Kognity, Oxford Learn, Mozabook, Smart Kids), персоналізованих навчальних траєкторій, білінгвальної моделі Cambridge IGCSE та систематичного використання проєктної діяльності. Отримані результати свідчать про підвищення навчальної мотивації учнів, подолання мовного бар’єру, розвиток автономності та формування ключових компетентностей XXI століття. Зроблено висновок про ефективність досліджуваної моделі в умовах кризових викликів і доцільність її використання як орієнтира для подальшого розвитку дистанційної мовної освіти в Україні. Перспективи дослідження пов’язані з проведенням порівняльних досліджень з іншими дистанційними закладами освіти.
ІЗ ПІСНІ СЛОВА НЕ ВИКИНЕШ: ДІАЛЕКТИЗМИ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ ПІСНІ
У статті проаналізовано особливості функціонування діалектизмів у сучасній українській пісні ХХІ століття та визначено їхню роль у художньому мовленні. Дослідження зосереджене на виявленні мовних елементів говорів різних наріч української мови в пісенних текстах, що відображають регіональну своєрідність української мови. У роботі простежено традиції використання діалектної лексики в народній творчості та їх продовження в сучасному пісенному тексті. З’ясовано, що діалектизми можуть функціонувати на різних мовних рівнях, формуючи колорит мовлення та посилюючи емоційно-стилістичний ефект. Особливу увагу приділено аналізу текстів популярних українських виконавців, у яких діалектні елементи виступають засобом інтимізації та експресивізації пісенного мовлення, сприяють створенню ефекту живого спілкування та підкреслюють регіональну ідентичність мовців. Розглянуто приклади використання гуцульського, слобожанського та інших регіональних різновидів мовлення в сучасній пісні. Наголошено, що активізація діалектної лексики у піснях сприяє популяризації мовної різноманітності та формує позитивне сприйняття регіональних особливостей. Водночас окреслено проблему розмежування діалектного мовлення та суржику, оскільки в окремих текстах спостерігається змішування українських і російських мовних елементів, що може призводити до розхитування мовної норми. Зроблено висновок, що діалектизми є важливим естетичним і стилістичним ресурсом сучасної української пісні. Їх використання у пісенному тексті сприяє збереженню культурної спадщини, увиразненню художнього мовлення та утвердженню багатства й різноманітності української мови.
АКТИВІЗАЦІЯ ПІЗНАВАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ УЧНІВ НА УРОКАХ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ У ПРОФІЛЬНІЙ ШКОЛІ
У пропонованій статті автори розглядають проблему активізації пізнавальної діяльності здобувачів на уроках української мови у профільній школі, акцентуючи на тому, що стимулювання пізнавальної діяльності у старшій школі передбачає перехід від пасивного споживання інформації до суб’єкт-суб’єктної взаємодії, де школярі освіти набувають статусу дослідників мовних явищ. З огляду на це пожвавлення пізнавальної діяльності учнів і учениць старшої школи стає основоположною умовою виформовування їхньої самостійності й інтелектуальної самозарадності. Дослідники зауважують, що актуальність розглядуваної у статті проблеми зумовлена тим, що старша школа в українській системі середньої освіти зазнає посутніх змін і потребує пошуку нових форм і методів діяльності, а проблема активізації пізнавальної діяльності старшокласників на уроках української мови у вітчизняній лінгводидактиці була розглянута фрагментарно і потребує додаткового висвітлення. Мета розвідки ‒ схарактеризувати методи і прийоми активізації пізнавальної діяльності учнів на уроках української мови у профільній школі. Автори дослідження аналізують методи і прийоми, спрямовані на стимулювання дослідницького інтересу і самостійності учнів старшої школи (зокрема, методи активного навчання, ігрові прийоми, прийоми візуалізації, технології розвитку критичного мислення та ін.); пропонують практичні розробки й опис алгоритму їх застосування на уроках української мови в 10‒12 класах; обґрунтовують доцільність поєднання традиційних і новітніх форм роботи для вироблення стійкої внутрішньої мотивації старшокласників до вивчення української мови як обов’язкового інструмента професійного успіху. Науковці доходять висновку, що у профільній школі важливо створити умови практико орієнтованого навчання, при якому здобувачі усвідомлюватимуть практичну цінність набутих теоретичних знань для їхньої майбутньої професійної діяльності. Це стане запорукою активної пізнавальної діяльності учнів і учениць.
Авторське право (c) 2026 Studia Methodologica https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВИКОРИСТАННЯ ІНФОРМАЦІЙНО-КОМУНІКАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ФОРМУВАННІ МОВЛЕННЄВИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті висвітлюється проблема використання інформаційно-комунікаційних технологій (ІКТ) з метою формування мовленнєвих компетентностей (аудіювання, говоріння, читання, письма) здобувачів вищої освіти у процесі вивчення іноземної мови. Проаналізовано наукові праці, у яких досліджуються різні аспекти впровадження ІКТ у навчальний процес вивчення іноземної мови. Увагу зосереджено на дидактичному потенціалі ІКТ як засобу підвищення мотивації здобувачів, індивідуалізації навчання та створення умов для формування мовленнєвих компетентностей. Проаналізовано можливості використання цифрових платформ, мультимедійних ресурсів, онлайн-курсів, мобільних застосунків і засобів штучного інтелекту для розвитку мовленнєвих компетентностей здобувачів вищої освіти. Зокрема, для формування компетентності в аудіюванні Learning English, ESL-podcasts) та інтерактивні завдання з автентичними аудіой відеоматеріалами; відеоконференції, інтелектуальні навчальні системи (AI tutors), чат-боти загального призначення, віртуальні дискусійні середовища сприяють розвитку компетентності здобувачів у діалогічному і монологічному мовленні; для формування компетентності в читанні запропоновано використовувати гіпертекстові ресурси та онлайн платформи з інтегрованими завданнями, електронні бібліотеки; онлайн-редактори, хмарні сервіси, блоги, веб-форуми, соціальні мережі, системи спільного редагування текстів та автоматизовані системи зворотного зв’язку вважаємо ефективними для розвитку компетентності здобувачів у письмі. Зроблено висновок, що систематичне й методично обґрунтоване використання ІКТ сприяє комплексному розвитку мовленнєвих компетентностей, індивідуалізації навчання та підготовці здобувачів до ефективної міжкультурної комунікації в цифровому середовищі.